ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 лютого 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/4008/24
Головуючий у першій інстанції – Ільченко О. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/182/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В., 
із секретарем – Піцан В.М.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – Міністерство юстиції України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Приходько Юрій Михайлович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Задорожний Олександр Сергійович, ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» про визнання незаконними пунктів наказу, зобов`язання поновити записи про вчинені реєстраційних дії, визнання права власності на нерухоме майно та зняття арешту з майна,-
В С Т А Н О В И В :
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , АТ «Райффайзен Банк», ТОВ «ФК «Паріс» про визнання незаконними приписів наказу, зобов`язання поновити записи про вчинені реєстраційні дії, визнання права власності на нерухоме майно та зняття арешту з майна. 
В обґрунтування позову посилалась на те, що 18.11.2015 між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11477003000 у сумі 431 847,68 грн за умовами якого позичальник зобов`язувався користуватися наданим кредитом, повернути його та сплатити плату за користування кредитними коштами. Кредитний договір забезпечено порукою ОСОБА_5 та договором іпотеки 7426-94447/1 від 18.11.2015, згідно з яким ОСОБА_2 передав в іпотеку банку у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташована за цією ж адресою, площею 951 кв.м з кадастровим номером 7410700000:05:004:0273. 
Вказувала, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, у нього утворилася заборгованість у сумі 508 461,51 грн, яка стягнута з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03.06.2020 у справі №742/852/20. На підставі вказаного рішення видані виконавчі листи. 
28.10.2022 приватним виконавцем Приходьком Ю.М., на підставі заяви стягувача - АТ «Укрсиббанк», виконавчі листи були повернуті.
28.10.2022 між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Девелоп Фінанс» укладено договір факторингу №28/10/22, а також договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки №7426-94447/1. За умовами цих договорів банком відчужено на користь ТОВ «Девелоп Фінанс» право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором, а також за договором іпотеки.
В той же день, 28.10.2022, між ТОВ «Девелоп Фінанс» та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань №28.10/2022-ДФ, в тому числі за договорами поруки, укладеними з ОСОБА_5 , та договір про відступлення права вимоги (цесії) за договором іпотеки №7426-944447/1, за якими ОСОБА_4 набула право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором, а також право на задоволення своїх вимог за рахунок майна, переданого в іпотеку. Заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 на дату відступлення права вимоги становила 718 770,75 грн.
05.04.2024 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 купила житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273, що розташована за цією ж адресою. 
Після набуття права власності на зазначені будинок та земельну ділянку позивачці стало відомо, що приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М., на її майно накладений арешт у межах зведеного виконавчого провадження №62078346, боржником у якому є ОСОБА_2 .
У квітні 2024 року позивачка звернулася до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з позовом про зняття арешту з житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0951 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який не розглянутий на час подання цього позову.
01.05.2024 ОСОБА_3 звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою на дії та рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Задорожного О.С. у якій стверджував, що: реєстрація права власності за позивачем на житловий будинок та земельну ділянку є протиправними, оскільки порушують його права як кредитора ОСОБА_2 у виконавчому провадженні ЗВП №62078346; приватний нотаріус не мав права здійснювати державну реєстрацію права власності, оскільки на момент вчинення цієї реєстраційної дії, вказане нерухоме майно перебувало під арештом; 15.03.2022 прийнято ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким зупинено дію ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» на період дії в Україні воєнного стану в частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.
Наказом Міністерства юстиції України від 19.06.2024 №1820/5 скаргу ОСОБА_3 задоволено у зв`язку з чим до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 19.06.2024 Департаментом державної реєстрації Міністерства юстиції України внесено: запис №73724568 про скасування реєстраційної дії - рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Задорожного О.С. №72443544 від 05.04.2024 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273 та запис №73725109, яким скасовано речове право ОСОБА_1 на житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також поновлено запис про право власності ОСОБА_2 на зазначене нерухоме майно.
На момент набуття права власності на спірний будинок та земельну ділянку ОСОБА_1 , приватним нотаріусом Задорожним О.С. на підставі заяви обтяжувача та рішень від 05.04.2024 №72444882 та №72444587, в Реєстрі було зареєстровано відомості про припинення іпотеки житлового будинку та земельної ділянки. Після прийняття Міністерством юстиції України Наказу №1820/5 відомості про іпотеку стосовно зазначеного майна в Реєстрі поновлені не були.
29.04.2024 за заявою ОСОБА_3 , приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. відкрито виконавче провадження №74876399 з примусового виконання виконавчого листа №742/2669/20 від 08.04.2021 та виконавче провадження №74876629 з примусового виконання виконавчого листа №742/2666/20 від 13.07.2021 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області. В подальшому зазначені виконавчі провадження приєднані до зведеного виконавчого провадження №74881785.
Постановою приватного виконавця від 21.06.2024 у ЗВП №74881785 описано та накладено арешт на спірні житловий будинок та земельну ділянку, де стягувачами вказано ОСОБА_3 , АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ФК «Паріс».
На виконання вищезазначеної постанови, 25.06.2024 в Реєстрі під №55597621 та №55597227 були зареєстровані обтяження у вигляді арешту нерухомого майна ОСОБА_2 : житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідальним зберігачем зазначеного майна призначено ОСОБА_3 .
Позивачка вважала наказ Міністерства юстиції України від 19.06.2024 № 1820/5 незаконним та таким, що порушує її право власності, оскільки висновок Міністерства юстиції України про те, що державна реєстрація могла бути проведена лише у разі набуття права власності на предмет іпотеки самим іпотекодержателем, який має бути лише фінансовою установою, не відповідають чинному законодавству та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.06.2021 у справі № 346/1305/19, в яких зазначено, що відмова в державній реєстрації не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем в порядку, передбаченому ст. 33-38 ЗУ «Про іпотеку», при цьому іпотекодержателем може бути як фінансова установа, так і фізична особа, яка набула право вимоги до боржника. 
Позивачка наголошувала, що Міністерство юстиції України позбавило її права власності у неконституційний спосіб, оскільки у даному випадку зі скаргою на рішення реєстратора звернулася особа, яка ніколи не була власником нерухомого майна, а є лише кредитором у виконавчому провадженні, в рамках якого накладено арешт на майно, тобто власником у даному випадку була позивач, а попередній власник – ОСОБА_2 не мав будь-яких претензій до дій нотаріуса і не оскаржував ці рішення. 
При цьому Міністерство юстиції України не застосувало при розгляді скарги ОСОБА_3 рішення Конституційного Суду України від 16.11.2022 у справі № 3-270/2019 (630/19) за конституційною скаргою ПрАТ «Одестеплокомуненерго» щодо відповідності Конституції України (неконституційності) окремого припису ст. 37 Закону України «про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У цій справі Міністерство юстиції України надало пояснення у яких наголошувало на тому, що потреба виправити «помилку» не повинна втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалась на легітимність дій державного органу. Тому, Міністерство юстиції України вважає, що «ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саме державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються». У рішенні Конституційного Суду України вказано, що Законом України «Про іпотеку» регламентовано процедуру задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки від власного імені на користь третьої особи, що само по собі вже свідчить, що іпотекодержатель у такому випадку не може набути право власності на предмет іпотеки, оскільки сам собі він його продати не може. Будь-яке втручання у право власності має ґрунтуватися на законі. Порядок оскарження рішень державного реєстратора покликаний забезпечити захист права власності. Скасування рішення про державну реєстрацію є непропорційним втручанням у право власності особи, оскільки Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями приймати рішення про відшкодування щодо виплати набувачеві майна, право власності якого фактично скасовується, компенсації чи іншого виду належного відшкодування у зв`язку з тим, що втручання в його право власності відбулось унаслідок помилкових дій та рішень державного реєстратора, тобто суб`єкта, який учиняв дії та ухвалював рішення на виконання функцій держави. 
ОСОБА_1 звертала увагу, що Міністерство юстиції України розглянуло скаргу особи, права якої не могли бути порушені оскаржуваними рішеннями державного реєстратора, оскільки на момент укладення нею та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу та державної реєстрації права власності на майно, що було предметом іпотеки, виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості у ВП №66661783 та ВП №66336797 були повернуті на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», тобто він не був ні власником майна, ні стороною виконавчого провадження.
Позивачка зауважувала, що обтяження у вигляді іпотеки на майно ОСОБА_2 накладено і зареєстровано раніше, ніж арешт, накладений в інтересах ОСОБА_3 в рамках виконавчого провадження, а законодавством України встановлений пріоритет іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими кредиторами. ОСОБА_4 мала пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими кредиторами, чим вона і скористалася, а права ОСОБА_3 не могли бути порушені рішенням нотаріуса, які він оскаржує, тож Міністерство юстиції України мало повернути подану ним скаргу без розгляду. 
Крім того, на думку позивачки, Міністерством юстиції України порушено презумпцію правомірності правочину, оскільки договір купівлі-продажу, на підставі якого позивачкою набуто право власності на спірне нерухоме майно, є підставою для реєстрації права власності на таке нерухоме майно. В даному випадку правом на визнання правочину недійсним наділений лише суд і до моменту визнання недійсним договору купівлі-продажу недійсним, він залишається підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачкою. 
Вважала, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями щодо визнання недійсними правочинів, на підставі яких набуто право власності та незаконно повторно зареєструвало право власності за ОСОБА_2 на спірне майно за наявності не скасованого договору купівлі-продажу.
Зазначала, що враховуючи встановлення ЦК України презумпцію правомірності правочину, а також презумпцію законності набуття права власності, доки це не буде спростовано рішенням суду, а також враховуючи те, що державна реєстрація сама по собі не є підставою для набуття права власності, Міністерство юстиції України у незаконний спосіб поновило відомості про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 . 
ОСОБА_1 зазначала, що іпотека на належне їй нерухоме майно була зареєстрована 18.11.2015 і на підставі заяви ОСОБА_4 від 05.04.2024, у зв`язку з переходом права власності на це майно до позивачки, іпотека була припинена. Оскільки на підставі незаконного рішення Мін`юсту право власності на спірне майно знову зареєстровано за ОСОБА_2 , однак це майно вже не обтяжене іпотекою, приватним виконавцем було здійснено опис та арешт майна боржника з метою задоволення за рахунок такого майна вимог кредиторів ОСОБА_2 . Позивачка не є стороною виконавчого провадження та не відповідає за зобов`язаннями ОСОБА_2 , тому виконавцем не може бути звернуто стягнення на майно, право власності на яке перейшло до позивачки та накладений виконавцем арешт має бути скасований. 
На думку позивачки, визнання наказу Мін`юсту незаконним не забезпечить поновлення її прав, а надасть можливість, всупереч Конституції України, здійснити новий розгляд тієї самої скарги ОСОБА_3 , тому вважала, належним способом захисту її порушених прав буде визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно. 
У позові ОСОБА_1 просила:
- визнати незаконними та скасувати пункт 1 наказу Міністерства юстиції України від 19.06.2024 № 1820/5, яким задоволено скаргу ОСОБА_3 від 01.05.2024; 
- визнати незаконним та скасувати пункт 2 наказу Міністерства юстиції України від 19.06.2024 № 1820/5, яким визнано прийнятим з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анульовано рішення від 05.04.2024 № 72443544 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Задорожного О.С.;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 777431274107
- визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 778528874107, кадастровий номер: 7410700000:05:004:0273, загальна площа 0,0951 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування вище згаданого жилого будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень записів (відомостей) про вчинені реєстраційні дії, які були анульовані на підставі наказу Міністерства юстиції України від 19.06.2024 № 1820/5, а саме: відомостей про речове право № 54444753, зареєстроване 05.04.2024, які внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожним О.С. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.04.2024 № 72443544, згідно з якими до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 778528874107, кадастровий номер: 7410700000:05:004:0273; відомостей про речове право №54444607, зареєстроване 05.04.2024, які були внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожним О.С. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.04.2024 № 72443544, згідно з якими до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 777431274107;
- зняти арешт з належного ОСОБА_1 нерухомого майна, який накладений постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. від 21.06.2024 у зведеному виконавчому провадженні № 74881785 та стягнути з відповідачів понесені судові витрати
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17.04.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , АТ «Райффайзен Банк», ТОВ «ФК «Паріс» про визнання незаконними приписів наказу, зобов`язання поновити записи про вчинені реєстраційні дії, визнання права власності на нерухоме майно та зняття арешту з майна відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн та на користь приватного виконавця Приходька Ю.М. витрати на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що вчинений правочин та дії державного реєстратора щодо реєстрації права власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку, які на момент укладення договору купівлі-продажу перебували під неодноразово накладеним арештом, про що були внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_1 суперечить чинному законодавству та порушують права стягувачів по виконавчих провадженнях, а відтак реєстрація права власності за позивачкою була вчинена незаконно, а Наказ Міністерства юстиції України №1820/5 від 19.06.2024 є правомірним та вмотивованим та його пункти не підлягають скасуванню, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17.04.2025 і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про визнання незаконними приписів наказу, зобов`язання поновити записи про вчинені реєстраційні дії, визнання права власності на нерухоме майно та зняття арешту з майна задовольнити у повному обсязі, посилаючись на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права
Доводи апеляційної скарги ідентичні доводам позовної заяви.
Зазначає, що на підставі договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги грошових зобов`язань №28.10/2022_ДФ від 28.10.2022 та договору про відступлення права вимоги (цесії) за договором іпотеки № 7426-94447/1 від 18.11.2015 ОСОБА_4 набула переважне право вимоги до ОСОБА_2 , а також право на задоволення своїх вимог за рахунок майна, переданого в іпотеку, в пріоритетному порядку.
За доводами апеляційної скарги судом першої інстанції неправильно застосовано положення абзацу другого, а не абзацу першого п. 5-2 Розділу VI Закону України «Про іпотеку».
Так, положення абзацу першого цього пункту не поширюються на нерухоме майно (нерухомість), оформлене в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, укладеними після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», або за договорами, до яких після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій.
Вказує, що суд першої інстанції, зробивши правильне посилання на положення Закону України «Про іпотеку», не надав належної правової оцінки укладеному між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 договору про внесення змін до Кредитного договору № 11477003000 від 18.11.2015, за яким сторони дійшли згоди, що позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти в строк до 18.08.2045 та сплачувати відсотки в розмірі 5% річних від суми кредиту до дня фактичного повернення грошових коштів, тобто, має місце внесення змін за погодженням сторін до Кредитного договору.
Звертає увагу, що договір купівлі-продажу спірних житлового будинку та земельної ділянки від 05.04.2024 недійсним не визнавався, судова процедура визнання договору недійсним не ініціювалася взагалі, а відтак, всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, тож суд першої інстанції припустився порушення норм матеріального права не застосувавши до спірних правовідносин ст. 204 ЦК України.
Позивач зазначає, що суд першої інстанції не врахував положення п. 7 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, яка діяла на момент проведення нотаріусом державної реєстрації права власності на нерухоме майно, якою було встановлено, що відмова в державній реєстрації прав, зазначеної у п. 6 ч. 1 цієї статті, не застосовується у разі: державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем в порядку, передбаченому ст. 33-38 Закону України «Про іпотеку», за умови, що інші обтяження на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровано після державної реєстрації іпотеки. Зокрема, обтяження у вигляді іпотеки на майно ОСОБА_2 , а саме земельну ділянку з кадастровим номером 7410700000:05:004:0273 та на житловий будинок зареєстровано 18.11.2015 на підставі договору іпотеки 7426-94447/1, в той час як арешти на нерухоме майно накладені у 2021 році. У зв`язку із зазначеним ОСОБА_7 мала пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими кредиторами, чим вона і скористалась.
Вказує, що суд першої інстанції проігнорував та не надав жодної оцінки доводам позивача, що скарга до Міністерства юстиції України подана особою, права якої не були і не могли бути порушеними, що потягло позбавлення Мін`юстом права власності позивача у неконституційний спосіб, що свідчить про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду обставинам справи. 
На думку апелянта, в результаті наведених вище порушень, допущених судом першої інстанції, позивачу також безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог про скасування арешту на належне їй нерухоме майно, що спричинило незастосування судом ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, а також ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», які підлягали застосуванню. 
Крім того, заявниця вказує, що відмова суду першої інстанції у задоволенні її позовних вимог створює юридичне підґрунтя для реалізації шахрайської схеми, в межах якої ОСОБА_3 та приватний виконавець Приходько Ю.М., діючи у змові, отримують можливість виставити на продаж житловий будинок, що фактично та юридично належить ОСОБА_1 .
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.
У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство Юстиції України просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а оскаржуване рішення - без змін. 
В обґрунтування посилається, що позивач у своїй апеляційній скарзі практично повністю повторює текст позовної заяви, не зазначаючи, які саме норми матеріального та/або процесуального права неправильно застосував суд першої інстанції, не вказує норм законодавства, які порушені чи не враховані судом першої інстанції та цитує рішення Конституційного Суду України. 
Представник позивача не спростовує викладену у рішенні суду правову позицію та не зазначає належного обґрунтування чи нових переконливих аргументів, які були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції. 
Вважає, що позивач зловживає процесуальними правами намагаючись скасувати правомірне судове рішення. Зазначає, що ОСОБА_3 доведено наявність порушення приватного нотаріуса Задорожного О.С., встановленого законом порядку державної реєстрації прав, встановлено його вину у вчиненні такого порушення, а також встановлено факт настання значних негативних наслідків для особи, яка звернулась зі скаргою на такі дії суб`єкта державної реєстрації прав, які полягали у порушенні права власності на об`єкти нерухомого майна про що зазначено у висновку Центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг від 06.06.2024.
У відзиві на апеляційну скаргу представник приватного виконавця Приходька Ю.М. – адвокат Прокоф`єв Б.І. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а оскаржуване рішення - без змін. 
Доводи відзиву зводяться до викладу обставин справи та того, що приватним виконавцем постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 винесено 10.11.2021 в рамках ЗВП №62078346, який не знятий під час повернення виконавчого документу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Цей арешт не знято ні за заявою ОСОБА_4 від 02.10.2023, ні за заявою ОСОБА_1 від 18.04.2024 у зв`язку з відсутністю правових підстав для цього. 
29.04.2024 виконавцем накладено арешти на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у рамках ВП № 74876399 та ВП № 74876629 в межах суми звернення стягнення та винагороди виконавця 642 311,65 грн і 412 260,96 грн. На даний час на виконанні перебуває ЗВП № 74881785. 
Зауважує, що оскільки первісний кредитор АТ «Укрсиббанк» не перебував у процесі ліквідації, у нього не відкликано банківську ліцензію, то воно відповідно не могло відчужити спірне нерухоме майно фізичній особі ОСОБА_4 та, як наслідок, остання не могла його відчужити ОСОБА_1 . 
Зазначає, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» договори купівлі-продажу нерухомого майна не могли бути посвідчені приватним нотаріусом, а також ним не могла бути здійснена реєстрація права власності на це майно, за наявності дев`яти арештів на нього. 
Вказує, що вчинений правочин та дії державного реєстратора щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 суперечить чинному законодавству та порушують права стягувачів у інших виконавчих провадженнях, що знайшло своє підтвердження у висновку Центральної колегії Міністерства юстиції України від 06.06.2024. Позивачка не є добросовісним набувачем в розумінні законодавства України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Джура С.П. просить відмовити заявнику в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
Вказує, що приватний нотаріус не мав права посвідчувати договір купівлі-продажу, здійснювати реєстрацію прав на підставі нього, як державний реєстратор. 
Вказані дії, як сторін правочину так і приватного нотаріуса, який одночасно є державним реєстратором, порушили його права та інтереси, оскільки фактично зробили боржника ОСОБА_2 неплатоспроможним, у зв`язку з тим, що в нього відсутнє інше майно на яке може бути звернуто стягнення приватним виконавцем. Реєстрація права власності за ОСОБА_1 суперечить чинному законодавству та порушили права ОСОБА_3 , як стягувача у виконавчих провадженнях.
Вважає, що дії Міністерства юстиції України із розгляду скарги та прийняте рішення за результатами розгляду скарги здійснені правомірно.
Зазначає, що обраний позивачем спосіб порушеного права шляхом визнання за ним права власності є невірним способом захисту.
Протокольною ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 17.12.2025 залучено до участі у справі правонаступника АТ «Райффайзен Банк» - ТОВ «Цикл Фінанс» (а.с. 111-112 т. 5).
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 18.11.2015 між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №11477003000 (а.с. 59-70 т. 1, а.с. 168-177, 203-209 т. 2).
На виконання умов договору про надання споживчого кредиту №11477003000 укладений договір іпотеки 7426-94447/1 від 18.11.2015, згідно з яким ОСОБА_2 передав в іпотеку банку, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 951 кв.м з кадастровим номером 7410700000:05:004:0273 (а.с. 71-81 т. 1, а.с.174-179, 209-214 т.2).
02.09.2020 Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області видано виконавчі листи про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11477003000 від 18.11.2015 в розмірі 508461,51 грн та судових витрат (а.с. 82-83, 84-85 т. 1).
На підставі виконавчого листа №742/2666/20 від 18.05.2021, виданого Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 19.10.2018 (а.с. 139-140 т. 1, а.с. 110 т. 2), 02.08.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. відкрито виконавче провадження №66336797 (а.с. 141-142 т. 1, а.с. 111 т. 2).
На підставі виконавчого листа №742/2669/20 від 19.01.2021, виданого Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 10.10.2018 (а.с. 143-144 т. 1, а.с. 112 т. 2), 31.08.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. відкрито виконавче провадження №66661783 (а.с. 145-146 т. 1, а.с. 113 т. 2).
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. від 10.11.2021 накладено арешт на будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 951 кв.м з кадастровим номером 7410700000:05:004:0273, що належать боржнику ОСОБА_2 (а.с. 117-120, 147-150 т. 1, а.с. 114-115 т. 2).
10.11.2022 постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. виконавчий лист №742/2669/20 від 19.01.2021 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики, керуючись п.9 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», повернуто стягувачу ОСОБА_3 (а.с.153-154, 250-251 т. 1, а.с.117 т. 2).
11.11.2022 постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. виконавчий лист №742/2666/20 від 18.05.2021 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики, керуючись п.9 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», повернуто стягувачу ОСОБА_3 (а.с. 151-152, 248-249 т. 1, а.с. 116 т. 2).
28.10.2022 між ТОВ «Девелоп Фінанс» та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань №28.10/2022-ДФ, за яким ОСОБА_4 набула право вимоги за кредитним договором №11477003000 (а.с .86-97 т. 1, а.с. 182-188, 217-223 т.2). 
Також 28.10.2022 між ТОВ «Девелоп Фінанс» та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) за договором іпотеки №7426-944447/1 від 18.11.2015 (а.с. 99-102 т. 1, а.с.180-181, 215-216 т. 2). 
Таким чином, ОСОБА_4 набула право вимоги до ОСОБА_2 , а також право на задоволення своїх вимог за рахунок майна, переданого в іпотеку. 
Укладення договорів між ТОВ «Девелоп Фінанс» та ОСОБА_4 та перехід права вимоги за договором іпотеки 7426-94447/1 від 18.11.2015 до ОСОБА_4 підтверджується також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки №313681566 від 28.10.2022, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки №313689228 від 28.10.2022 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки №313687414 від 28.10.2022 (а.с. 103, 105-106, 107-108 т. 1, а.с. 188-189, 189-190, 190-191 т. 2).
03.05.2023 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін до Кредитного договору №11477003000 від 18.11.2015, за яким сторони дійшли згоди, що позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти в строк до 18.08.2045 включно та сплачувати відсотки в розмірі 5% річних від суми кредиту до дня фактичного повернення грошових коштів (а.с. 109 т. 1, а.с. 155, 195 т. 2).
05.04.2024 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожним О.С., за яким ОСОБА_1 купила житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273 (а.с. 110-113 т. 1, а.с. 121-122, 191-193 т. 2), що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав №372990043 від 05.04.2024 та копією витягу з Державного реєстру речових прав №372991533 від 05.04.2024 (а.с. 114-115, 163-166, 116 т. 1, а.с. 193-194 т. 2).
Факт укладення договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожним О.С, за яким ОСОБА_1 купила житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273, підтверджується також копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №376005277, з якої також вбачається, що зазначене нерухоме майно перебуває в арешті (а.с. 211-218 т. 1, а.с. 134-135 т. 2).
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24.04.2024 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , АТ «Райффайзен Банк», АТ «Кредобанк», ОСОБА_3 , ТОВ «ФК «Паріс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідачів – приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Приходько Ю.М., про скасування арешту земельної ділянки та житлового будинку (а.с. 118-119 т. 2). 
За даними листа №11255 від 29.04.2024 приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. в рамках зведеного виконавчого провадження №62078346 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273, накладено арешт. Виконавчі документи повернуті стягувачу, керуючись п. 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». Арешти з майна боржника не знімались. Право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273 зареєстроване за ОСОБА_1 (а.с. 159-162 т. 1, а.с. 119-120 т. 2).
Факт неодноразового накладення арешту на майно боржника ОСОБА_2 , зокрема, на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273, підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №376459882 від 29.04.2024 (а.с.167-210 т. 1, а.с. 123-133 т. 2).
На підставі виконавчого листа №742/2666/20 від 18.05.2021, виданого Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики, 29.04.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. відкрито виконавче провадження №74876629 (а.с. 221-222 т. 1, а.с. 137 т. 2).
На підставі виконавчого листа №742/2669/20 від 19.01.2021, виданого Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики, 29.04.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. відкрито виконавче провадження №74876399 (а.с. 219-220 т. 1, а.с. 136 т. 2).
01.05.2024 ОСОБА_3 звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою на дії та рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Задорожного О.С., у якій просив визнати вчиненим з порушенням Закону та анулювати рішення державного реєстратора від 05.04.2024 №72443544, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожним О.С. щодо реєстрації права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273 та житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 123-132 т. 1, а.с. 106-108 т. 2).
31.05.2024 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Задорожний О.С. надавав письмові пояснення по суті скарги ОСОБА_3 (а.с. 153-154 т.2). 
04.06.2024 ОСОБА_4 надала пояснення відносно скарги ОСОБА_3 (а.с. 162-168, 197-203 т. 2).
На підставі висновку центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 06.06.2024 (а.с. 226-232 т. 1, а.с. 232-235 т. 2), Наказом Міністерства юстиції України від 19.06.2024 №1820/5 скаргу ОСОБА_3 задоволено та визнано прийнятим з порушенням ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анульовано рішення від 05.04.2024 №72443544 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Задорожного О.С. (а.с. 225 т. 1, а.с. 232 т. 2).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №383965421 від 21.06.2024 на виконання Наказу Міністерства юстиції України від 19.06.2024 №1820/5 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 19.06.2024 Департаментом державної реєстрації Міністерства юстиції України було внесено: запис №73724568 про скасування реєстраційної дії, зокрема рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Задорожного О.С. №72443544 від 05.04.2024 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким за ОСОБА_1 було зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273 та запис №73725109, яким було скасоване речове право ОСОБА_1 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та поновлено запис про право власності ОСОБА_2 на зазначене нерухоме майно (а.с. 233-247 т. 1).
За даними зведеного виконавчого провадження №74881785, постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. від 21.06.2024 зроблено опис та накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 , а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273 (а.с. 252-256 т. 1), що підтверджується також копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №384797327 від 28.06.2024 та копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №384795468 від 28.06.2024 (а.с. 257-258, 259-260 т. 1).
На виконання постанови приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. від 02.07.2024 (а.с. 18-19 т. 2), оцінювачем Івашньовим О.В. підготовлено звіт про оцінку садиби, до складу якої входять житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та визначено вартість об`єкта в розмірі 2744800,00 гривень (а.с. 20 т.2).
Також, 05.07.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. зроблена заявка на реалізацію арештованого майна, а саме: житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273 (а.с. 21-22 т. 2).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вчинений правочин та дії державного реєстратора щодо реєстрації права власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку, які на момент укладення договору купівлі-продажу перебували під неодноразово накладеним арештом, про що були внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_1 суперечить чинному законодавству та порушують права стягувачів по виконавчих провадженнях, а відтак реєстрація права власності за позивачкою була вчинена незаконно, а Наказ Міністерства юстиції України №1820/5 від 19.06.2024 є правомірним та вмотивованим та його пункти не підлягають скасуванню, з чого можна зробити висновок, що позов не підлягає задоволенню.
З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною другою статті 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Частинами 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За приписами ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з положеннями Закону України «Про виконавче провадження» основними стадіями виконавчого провадження є: відкриття виконавчого провадження; підготовка до примусового виконання; вжиття заходів примусового виконання рішення; закінчення виконавчого провадження.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
Згідно зі ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим законом.
За приписами ч. 1 п. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.
Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Відповідно до ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», Акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».
Законодавством не передбачено зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
За матеріалами справи, приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. в рамках зведеного виконавчого провадження №62078346 10.11.2021 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташована за цією адресою, площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273, накладено арешт, в тому числі і в інтересах стягувача ОСОБА_3 (а.с. 147-150 т. 1). 
Керуючись п. 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. повернуто виконавчі документи стягувану ОСОБА_3 11.11.2022 за ВП № 66661783 (а.с. 153-154 т. 1) та 11.11.2022 за ВП № 66336797 (а.с. 151-152 т. 1). Арешти з майна боржника не знімались. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір купівлі-продажу спірних житлового будинку та земельної ділянки від 05.04.2024 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожним О.С. під час існування не скасованих арештів.
Крім того, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог послався на правову позицію викладену у постанові від 06.08.2021 у справі № 639/6370/18 Верховного Суду, відповідно до якої фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Як вбачається з установлених судами попередніх інстанцій обставин справи, з укладенням оспорюваного договору про відступлення права вимоги відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги.
Аналогічний висновок вперше був сформований Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).
Аналогічні правові позиції були підтверджені і пізніше та відповідний підхід не змінений судовою практикою Верховного Суду і до даного часу.
У постанові від 08 листопада 2023 року в справі № 206/4841/20 Велика Палата Верховного Суду вкотре наголосила на тому, що фізична особа в будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, в тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.
Водночас у постанові Велика Палата Верховного Суду вказала на відсутність підстав для відступу від своїх висновків у постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває в процедурі ліквідації. яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників.
Колегія суддів погоджується з посиланням представника приватного виконавця ОСОБА_8 – адвоката Прокоф`єва Б.І. на те, що первісний кредитор АТ «Укрсиббанк», не перебував у процесі ліквідації, у нього не відкликано банківську ліцензію, та відчужило ТОВ «Девелоп Фінанс» на підставі договору факторингу, яке в той же день уклало договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги грошових зобов`язань, за якими ОСОБА_4 , набула право вимоги до ОСОБА_2 , як боржника, до поручителя та майнового поручителя за кредитним договором, а також право на задоволення своїх вимог за рахунок майна, переданого в іпотеку, яке не мало належних повноважень відчужувати право вимоги на спірне нерухоме майно фізичній особі ОСОБА_4 та, як наслідок, остання не могла його відчужити ОСОБА_1 . 
З врахуванням викладеного, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції, що 28.10.2022 між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Девелоп Фінанс» укладено договір факторингу №28/10/22, а також договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки №7426-94447/1. За умовами цих договорів банком відчужено на користь ТОВ «Девелоп Фінанс» право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором, а також за договором іпотеки.
В той же день, 28.10.2022, між ТОВ «Девелоп Фінанс» та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань №28.10/2022-ДФ, в тому числі за договорами поруки, укладеними з ОСОБА_5 , та договір про відступлення права вимоги (цесії) за договором іпотеки №7426-944447/1, за якими ОСОБА_4 набула право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором, а також право на задоволення своїх вимог за рахунок майна, переданого в іпотеку. Заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 на дату відступлення права вимоги становила 718 770,75 грн.
Оскільки відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, то ТОВ «Девелоп Фінанс» не могло відступити права вимоги на користь ОСОБА_4 , а відповідно до останньої не могло перейти право вимоги ні за кредитним договором, ні за договором іпотеки, тому не було у неї достатнього обсягу повноважень для укладення договору купівлі-продажу від 05.04.2024, за яким ОСОБА_1 купила житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273, що розташована за цією ж адресою. 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним" (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не "породжує" (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).
Крім того, 15.03.2022 прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» яким розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнено п. 5-2 такого змісту:
«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.
Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на нерухоме майно (нерухомість), оформлене в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, укладеними після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», або за договорами, до яких після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій».
Отже, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги щодо того, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки укладеному між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 договору про внесення змін до Кредитного договору № 11477003000 від 18.11.2015, за яким сторони дійшли згоди, що позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти в строк до 18.08.2045 та сплачувати відсотки в розмірі 5% річних від суми кредиту до дня фактичного повернення грошових коштів, як і посилання, що положення абзацу першого п. 5-2 Розділу VI Закону України «Про іпотеку» не поширюються на нерухоме майно (нерухомість), оформлене в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, укладеними після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», або за договорами, до яких після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій.
Проаналізувавши відомості із Єдиного державного реєстру судових рішень, суд встановив, що на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03.06.2020, яке набрало законної сили 10.08.2020 у справі № 742/852/20 за позовом АТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 стягнуто заборгованість за спірним кредитним договором.
Тобто кредитор реалізував своє право на дострокове стягнення заборгованості за кредитом шляхом звернення до позичальника з вимогою про погашення кредиту в повному обсязі та сплати процентів за час фактичного користування кредитом, отже звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту змінило порядок, умови і строк дії кредитного договору. 
На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, тому доводи щодо не надання оцінки укладеному між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 договору про внесення змін до Кредитного договору № 11477003000 від 18.11.2015, є необґрунтованими та суперечать встановленим обставинам справи щодо строку дії кредитного договору.
Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.
За змістом ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва та державної реєстрації прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом: 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією із підстав для відмови в державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, крім випадків, визначених цим Законом.
Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що Міністерство юстиції України: забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав; здійснює нормативно-правове регулювання у сфері державної реєстрації прав; забезпечує створення та функціонування Державного реєстру прав, є його держателем; організовує роботу, пов`язану із забезпеченням діяльності з державної реєстрації прав; здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом проведення моніторингу реєстраційних дій відповідно до цього Закону та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; забезпечує доступ до Державного реєстру прав державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, визначених цим Законом, інших суб`єктів, право доступу яких визначено цим Законом, та приймає рішення про тимчасове блокування або анулювання такого доступу у випадках, передбачених цим Законом; розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; складає протоколи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення; організовує роботу з підготовки та підвищення кваліфікації державних реєстраторів; надає узагальнені роз`яснення щодо застосування законодавства з питань державної реєстрації прав; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Міністерство юстиції України розглядає скарги: на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір); на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції У країни.
Згідно з ч. 3 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів особою, права якої порушено, протягом двох місяців з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення своїх прав.
Відповідно до ч. 6 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації Міністерство юстиції України, його територіальні органи приймають одне з таких мотивованих рішень, яке не пізніше наступного робочого дня з дня його прийняття розміщується на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України чи відповідного територіального органу: про задоволення скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність не відповідають законодавству у сфері державної реєстрації); про відмову в задоволенні скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність відповідають законодавству у сфері державної реєстрації); про залишення скарги без розгляду по суті.
Відповідно до ч. 7 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі задоволення скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав Міністерство юстиції України приймає рішення про: скасування рішення державного реєстратора, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України; тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав.
У разі прийняття рішення про тимчасове блокування або про анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав, Міністерством юстиції України або його територіальним органом, яким прийнято відповідне рішення, протягом п`яти робочих днів вирішується питання про передачу на розгляд іншого державного реєстратора документів, що подані для проведення реєстраційних дій та перебувають на розгляді у відповідного державного реєстратора.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1128 затверджено Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції (далі - Порядок), який визначає процедуру здійснення Міністерством юстиції України та його територіальними органами розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України.
Пунктом 2 Порядку визначено, що розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється Міністерством юстиції України та його територіальними органами у межах компетенції, визначеної законом.
Розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого цим Порядком.
Для забезпечення колегіального розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерством юстиції України чи його територіальними органами утворюються постійно діючі колегії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації, положення про які затверджуються Міністерством юстиції України. Склад колегій затверджується Міністерством юстиції України чи відповідним територіальним органом.
Відповідно до п. 13, 14 Порядку за результатом розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально, колегія формує висновок про те чи: встановлено наявність порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України; підлягає скарга у сфері державної реєстрації задоволенню (в повному обсязі чи частково (з обов`язковим зазначенням в якій частині) шляхом прийняття Міністерством юстиції України чи відповідним територіальним органом рішень, передбачених законом.
За результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Міністерство юстиції України чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом.
Законодавством не передбачено вимоги щодо зазначення мотивів у рішенні уповноваженого органу про задоволення скарги або про відмову в її задоволенні, а тільки його форму - наказ (ч.6 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однак, висновок комісії з розгляду скарг, на підставі якого приймається рішення, має бути вмотивованим та містити мотиви його прийняття, оскільки тільки такий висновок дає змогу прийняти належне та обґрунтоване рішення уповноваженому органу.
Вмотивоване рішення - це рішення, прийняте на підставі належної оцінки фактів та доказів, з урахуванням усіх заявлених аргументів сторін, із подальшим застосуванням відповідних норм законодавства.
Тобто, уповноважений орган має оцінити висновок комісії з розгляду скарг, його мотивацію, обґрунтованість, і за результатами розгляду прийняти відповідне рішення.
За таких обставин, констатується, що застосована відповідачем санкція як юридичний вид відповідальності у вигляді тимчасового блокування позивачу доступу до Державного реєстру прав є співмірним, пропорційним та адекватним заходом реагування на такі порушення, який переслідує легітимну мету, є необхідним і достатнім для виправлення і попередження нових порушень та зловживань у сфері державної реєстрації прав.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у низці постанов, зокрема: від 25.02.2021 у справі №826/5212/18,від 03.02.2023 по справі №140/16587/21, від 29.08.2022 у справі № 160/4731/20, від 27.01.2023 у справі № 380/25365/21 та від 24.05.2023 по справі № 464/8946/21.
Наданими до матеріалів справи доказами доведено наявність порушення приватним нотаріусом Задорожним О.С. встановленого законом порядку державної реєстрації прав, встановлено його вину і вчиненні порушення, а також встановлено факт настання негативних наслідків для особи, яка звернулась зі скаргою на такі дії суб`єкта державної реєстрації прав, які полягали в порушенні права власності на об`єкт нерухомого майна.
Відтак, реєстрація права власності за позивачкою вчинена незаконно, а Наказ Міністерства юстиції України №1820/5 від 19.06.2024 є правомірним та вмотивованим та його пункти не підлягають скасуванню, з чого можна зробити висновок, що позов не підлягає задоволенню.
Вказані обставини зазначені у наказах Міністерства юстиції, які є предметом позову, спростовують інший аргумент позивачки – про невмотивованість оскаржуваних наказів.
Жоден нормативно-правовий акт не містить вимоги про зазначення у наказі про задоволення скарги процедури його оскарження та не доведення мотивів прийняття рішення.
Крім того, апеляційний суд погоджується з посиланням представника приватного виконавця Приходька Ю.М. – адвоката Прокоф`єва Б.І. на те, що позивачка не могла не знати про наявність 11 не скасованих арештів щодо власника спірного майна та безпосередньо щодо майна, яке набувалося у власність, отже з врахуванням встановлених обставин, позивач не довела, що вона є добросовісним набувачем.
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). 
Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункти 37, 38), від 6 липня 2022 рокуу справі № 914/2618/16 (пункт 52), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20(пункт 40),). 
За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції про те, що вчинений правочин та дії державного реєстратора щодо реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, за цією адресою, площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273, які на момент укладення договору купівлі-продажу перебували під неодноразово накладеним арештом, про що були внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_1 суперечить чинному законодавству, та порушують право ОСОБА_3 , який є стягувачем у зведеному виконавчому провадженні.
Відтак, правочин, за яким, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності, вчинений всупереч положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України на підставі відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договором ТОВ «Девелоп Фінанс» на користь фізичної особи, яке не могло відступити права вимоги на користь ОСОБА_4 , враховуючи, що в останньої не було достатнього обсягу повноважень для укладення договору купівлі-продажу 05.04.2024 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273, що розташована за цією ж адресою, отже реєстрація права власності за позивачкою була вчинена незаконно, що підтверджується Наказом Міністерства юстиції України №1820/5 від 19.06.2024, який є правомірним та вмотивованим, а його пункти не підлягають скасуванню.
Таким чином, позивачка не довела порушеного права, тому є правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог про скасування пунктів наказу, зобов`язання Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень записів (відомостей) про вчинені реєстраційні дії, які були анульовані на підставі наказу Міністерства юстиції України від 19.06.2024 № 1820/5, а також визнання права власності на спірне майно та зняття арешту з нерухомого майна, який накладений постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. від 21.06.2024 у зведеному виконавчому провадженні № 74881785.
Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вчинений правочин та дії державного реєстратора щодо реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку за цією адресою площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273, які на момент укладення договору купівлі-продажу перебували під неодноразово накладеним арештом, в тому числі і на користь ОСОБА_3 , який є стягувачем у зведеному виконавчому провадженні, про що були внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Крім того, не спростовують доводи апеляційної скарги правильного висновку суду першої інстанції, що правочин, за яким, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності, вчинений всупереч положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України на підставі відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договором ТОВ «Девелоп Фінанс» на користь фізичної особи, яке не могло відступити права вимоги на користь ОСОБА_4 , враховуючи, що в останньої не було достатнього обсягу повноважень для укладення договору купівлі-продажу 05.04.2024 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0951 га, кадастровий номер 7410700000:05:004:0273, що розташована за цією ж адресою. 
Отже, позивачка не довела порушеного права власності на спірні об`єкти, таким чином є правильним висновок суду першої інстанції і частині відмови у задоволенні вимог про скасування пунктів наказу, зобов`язання Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень записів (відомостей) про вчинені реєстраційні дії, які були анульовані на підставі наказу Міністерства юстиції України від 19.06.2024 № 1820/5, а також визнання права власності на спірне майно та зняття арешту з нерухомого майна, який накладений постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. від 21.06.2024 у зведеному виконавчому провадженні № 74881785.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального, а зводяться лише до переоцінки доказів та неправильного тлумачення заявником норм законодавства.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливо виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідною роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 06.12.2019 у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2021 у справі №910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.01.2022 у справі №757/36628/16-ц.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 268).
Як зазначалось вище, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28.05.2021 у справі №727/463/19, від 20.09.2023 у справі №753/7936/22, від 31.10.2024 у справі №242/3831/19, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 у справі №753/1203/18, від 02.06.2022 у справі №15/8/203/20.
Частиною 4 ст. 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги (ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
Верховний Суд у постанові від 20 січня 2025 року у справі №761/5870/24 виснував, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. У цивільному судочинстві повноваження адвоката як представника можуть підтверджуватися довіреністю або ордером, які видаються на підставі договору відповідно до ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Ордер видається адвокатом (адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням) у письмовій (електронній) формі та повинен містити підпис адвоката (електронний підпис). Тобто, ордер по суті є заявою самого адвоката про наявність у нього повноважень на представництво інтересів іншої особи на підставі укладеного з нею договору про надання правничої допомоги.
Відсутність у ч. 4 ст. 62 ЦПК України вказівки на договір про надання правничої допомоги зовсім не виключає права адвоката підтвердити такі повноваження безпосередньо договором про надання правничої допомоги, який згідно з ч. 1 і змістом ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у системному зв`язку одночасно і є тим документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги.
У відзиві на апеляційну скаргу представник приватного виконавця Приходька Ю.М. – адвокат Прокоф`єв Б.І. просив стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця Приходька Ю.М. понесені витрати на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн (а.с. 91-104 т. 4).
За матеріалами справи, представництво інтересів приватного виконавця Приходька Ю.М. в суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Прокоф`єв Б.І., що підтверджується ордером на надання правничої допомоги виданого 16.09.2024 на підставі договору про надання правничої допомоги № 01/09/22 від 01.09.2022 (а.с. 113 т. 3). 
На підтвердження вказаного надано суду:
- договір про надання правничої допомоги № 01/09/22 від 01.09.2022 (а.с. 105 т. 4);
- детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних робіт, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також робіт, що будуть надані під час розгляду справи в Чернігівському апеляційному суді у справі № 742/4008/24, за яким адвокат Прокоф`єв Б.І. надав наступні юридичні послуги: ознайомлення з апеляційною скаргою з додатками, узгодження правової позиції з клієнтом - в обсязі 3 години; вивчення судової практики, підготовка та оформлення відзиву на апеляційну скаргу від третьої особи, а також організація надіслання відзиву сторонам по справі та до суду - в обсязі 6 годин; підготовка та участь в судових засіданнях, в тому числі підготовчих судових засіданнях Чернігівського апеляційного суду - в обсязі не більше 1 години, участь адвоката в судових засіданнях понад 1 годину клієнтом оплачується додатково. Загальна вартість наданих послуг згідно п. 3.1. договору складає 10000,00 грн (а.с. 106 т. 4);
- квитанція видана 15.06.2025 адвокатом Прокоф`євим Б.І. про прийняття від приватного виконавця Приходька Ю.М. коштів в сумі 10000,00 грн (а.с. 107а т.4).
У відзиві на апеляційну скаргу та у заяві про відшкодування судових витрат представник ОСОБА_3 – адвокат Джура С.П. просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у справі, в тому числі витрати на оплату правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в сумі 12000,00 грн (а.с. 136-1416, 147 т. 4).
За матеріалами справи, представництво інтересів ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Джура С.П., що підтверджується ордером на надання правничої допомоги, виданого 16.06.2024 на підставі договору про надання правничої допомоги № 30/24 від 18.07.2024 (а.с. 151 т. 4).
На підтвердження вказаного надано суду:
- договір про надання правничої допомоги № 30/24 від 18.07.2024 (а.с. 148-149 т. 4);
- додаткова угода № 4 до договору № 30/24 від 18.07.2024 про надання правничої допомоги від 16.06.2025 (а.с. 150 т. 4);
- кінцевий розрахунок судових витрат у справі, за яким загальний розмір судових витрат, які поніс та понесе в суді апеляційної інстанції відповідач, ж прямо пов`язані зі сплатою витрат на правничу допомогу в сумі 12000,00 грн;
- акт № 2 приймання передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги № 30/24 від 18.07.2024, за яким сторони домовились, що при визначенні вар ості адвокатського гонорару сторони застосовують рекомендації щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару і встановлюють вартість складання відзиву на апеляційну скаргу та процесуальних документів по справі в розмірі 11000,00 грн в 1000,00 грн участь в розгляді справи в судових засіданнях (а.с. 153 т. 4).
Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, що регулюють питання сплати, дослідження та розподілу судових витрат між сторонами судового процесу, характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, а також відсутність заперечень позивачки та її представника проти заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів доходить висновку, що з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь приватного виконавця Приходька Ю.М. та ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 10000,00 грн кожному.
Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 квітня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_8 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 10000,00 грн кожному.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 02.03.2026.
ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 .
Міністерство юстиції України, юридична адреса: вул. Архітектора Городецького, буд. 13, м. Київ, ЄДРПОУ 00015622,
ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ,
ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ,
Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», юридична адреса: вул. Авіоконструктора І.Сікорського, буд. 8, м. Київ ЄДРПОУ 43453613,
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПАРІС», юридична адреса: вул. Велика Васильківська, буд. 77-А, м. Київ, код ЄДРПОУ 38962392, 
Приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Приходько Юрій Михайлович, адреса місцезнаходження: проспект Перемоги, буд. 139, оф. 420, м. Чернігів, РНОКПП НОМЕР_4 .
Головуючий Судді: