КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2026 року справа №640/17349/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку,
в с т а н о в и в:
У липні 2021р. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просив:
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час затримки належного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2020р. у справі № 640/600/20 щодо поновлення його на роботі за період з 13.03.2021р. до 30.04.2023р. в сумі: 1 666 136,79 грн, з якої сплачувалися податки та збори, визначені законодавчими актами України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач безпідставно поновлено в Генеральній прокуратурі України, тобто в органі прокуратури, якого не існує, у зв`язку з чим він не може здійснювати свої обов`язки та виконувати роботу, якою займався до звільнення з органів прокуратури. До того ж, вказав про неналежне виконання Офісом Генерального прокурора рішення суду про поновлення його на роботі, оскільки таке поновлення фактично зведено лише до формального скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення всупереч рішення суду в органі, якого не існує, і виготовлення відповідних записів у трудовій книжці, а не до відновлення порушених трудових прав позивача. Зауважує, що питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 16.09.2020р. до 12.03.2021р. вирішується судом у справі № 640/6877/21, тому у цій справі підлягає вирішенню питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 13.03.2021р. до 30.04.2023р. Вважаючи свої трудові права порушеними, позивач звернувся до суду за їхнім захистом.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02.02.2024р. (справа № 640/17349/21), яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2024р., у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що судове рішення від 15.09.2020р. № 640/600/20 в частині поновлення позивача на відповідній посаді у Офісі Генерального прокурора підлягало негайному виконанню. Втім, поновлення позивача на посаді відбулося фактично наказом Офісу Генерального прокурора від 23.12.2020р. № 3024ц, тобто за обставин невиконання судового рішення про поновлення на роботі у період з 16.09.2020р. до 23.12.2020р. Проте, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 16.09.2020р. до 23.12.2020р. є предметом судового розгляду у справі № 640/6877/21, тож у межах цієї справи вирішенню не підлягає. До того ж, суди попередніх інстанцій відхилили доводи позивача про неналежне виконання Офісом Генерального прокурора рішення суду від 15.09.2020р. у справі № 640/600/20 в частині поновлення його на роботі, адже постановою від 09.11.2023р. у справі № 640/600/20, Верховний Суд змінив резолютивну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року, виклавши абзац четвертий резолютивної частини в такій редакції: «Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року». Зважаючи на викладене, суди попередніх інстанцій не встановили неналежного виконання остаточного судового рішення про поновлення позивача на посаді та, як наслідок, підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 13.03.2021р. до 30.04.2023р., який є предметом цього позову.
Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій позивач подав касаційну скаргу на них.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.02.2025р., ухвалено касаційну скаргу позивача - задовольнити частково; рішення Київського окружного адміністративного суду від 02.02.2024р. та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2024р. у справі № 640/17349/21 - скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Київського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Київського ОАС від 21.03.2025р. (суддя Марич Є.В.) справу прийнято до провадження, вирішено здійснювати її розгляд у спрощеному провадженні без призначення судового засідання.
27.03.2025р. канцелярією суду зареєстровано пояснення позивача, згідно яких він, у порядку ст. 47 КАС України, збільшив позовні вимоги, та просить суд стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь середній заробіток, з урахуванням положень статей 2, 9 КАС України, за весь час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.09.2020р. у справі № 640/600/20 щодо поновлення його на відповідній посаді, а саме за період з 13.03.2021р. по 09.11.2023р. у розмірі, обрахованому відповідно до положень Порядку № 100.
Представник відповідача до суду подав пояснення щодо заявлених вимог, згідно яких він просить суд залишити позовні вимоги без задоволення.
Розглянувши позовну заяву, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2020р. у справі №640/600/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково:
поновлено позивача в Офісі Генерального прокурора на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності з 25.12.2019р. У цій частині рішення суду допущено до негайного виконання.
В цій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021р.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2020р. у справі №640/600/20 було пред`явлено позивачем до примусового виконання до органу державної виконавчої служби.
На підставі вказаного судового рішення від 15.09.2020р. у справі № 640/600/20 та постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження ВП № 63341428 від 20.10.2020р. у справі № 640/600/20, наказом Офісу Генерального прокурора від 23.12.2020р. № 3024ц скасовано наказ Генерального прокурора від 21.12.2019р. № 2105ц про звільнення позивача з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України.
Пунктом 2 наказу від Генерального прокурора від 21.12.2019р. № 2105ц позивача поновлено на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 25.12.2019р. Зі вказаним наказом позивач ознайомлений 24.12.2020р.
Вважаючи судове рішення від 15.09.2020р. у справі № 640/600/20 невиконаним відповідачем неналежним чином, позивач звернувся до Генерального прокурора з відповідною заявою від 28.12.2020р., в якій зазначив, що вважає судове рішення в частині поновлення його на посаді фактично невиконаним, оскільки наказ від 23.12.2020р. № 3024ц суперечить вимогам рішення суду, який зобов`язав поновити позивача на посаді прокурора відділу в Офісі Генерального прокурора, а його поновлено на роботі в Генеральній прокуратурі України, тобто в органі, який на теперішній час не існує.
За результатом розгляду заяви позивача, листом від 20.01.2021р. № 07-376-20 Офіс Генерального прокурора повідомив, що наказом від 23.12.2020р. № 3024ц позивача поновлено на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 25.12.2019р., яку він обіймав на день звільнення. Одночасно поінформовано, що відповідно до наказу Генерального прокурора від 23.12.2019р. № 351 «Про день початку роботи Офісу Генерального прокурора», день початку роботи Офісу Генерального прокурора є 02.01.2020р. З огляду на наведене, вважає рішення суду та постанову державного виконавця виконаними у повному обсязі.
Окремою ухвалою ОАСК від 17.02.2021р. (справа № 640/600/20), що набрала законної сили згідно постанови апеляційної інстанції від 14.04.2021р., визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 23.12.2020р. № 3024ц в частині поновлення позивача на посаді прокурора відділу Генеральної прокуратури та відповідачу надано місячний строк для усунення порушень з повідомленням про це суд.
Наказом Генерального прокурора від 29.06.2021р. № 1004ц позивача звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 01.07.2021р. на підставі пункту 7 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», а саме у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням.
Верховним Судом постановою від 09.11.2023р. (справа № 640/600/20) змінено резолютивну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2020р., залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021р., і викладено абзац четвертий резолютивної частини в такій редакції: "Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року".
Позивач вважає, що судове рішення від 15.09.2020р. (справа № 640/600/20), яким його було поновлено в Офісі Генерального прокурора на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності з 25.12.2019р., набрало законної сили в частині поновлення 15.09.2020р., та було чинним до зміни постановою Верховного суду від 09.11.2023р., так і не було виконане відповідачем, відтак, на думку позивача, за період з 13.03.2021р. по 09.11.2023р. (з урахуванням того, що стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 16.09.2020р. до 12.03.2021р. вирішується судом у справі № 640/6877/21) з відповідача на користь позивача має бути стягнуто в судовому порядку середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, що і послугувало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх прав.
У постанові Верховного Суду від 24.02.2025р. щодо правовідносин, що розглядаються у межах даного спору, викладено наступну позицію:
«... вбачається факт невиконання Офісом Генерального прокурора рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року у справі №640/600/20 (допущене до негайного виконання) в частині поновлення позивача в Офісі Генерального прокурора на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності з 25 грудня 2019 року. Ігнорування негайного виконання вказаного судового рішення було припинено відповідачем 23 грудня 2020 року, тобто у день винесення наказу №3024ц про скасування наказу Генеральної прокуратури України, який слугував підставою для звільнення позивача з органів прокуратури.
Проте, у Офісі Генерального прокурора позивач поновлений так і не був….
…у випадку затримки виконання рішення про поновлення на роботі факт подальшого скасування цього рішення в апеляційному або касаційному порядку не позбавляє особу права на отримання середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення та, відповідно, не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити таку виплату. Інакше застосування статті 236 КЗпП України може атакувати принцип обов`язковості судового рішення та здатне підважити процесуальний інститут звернення рішення суду до негайного виконання. В силу того, що постанова Верховного Суду набирає законної сили в день її ухвалення, то правові підстави поновлення позивача саме в Офісі Генерального прокурора перестали існувати з 9 листопада 2023 року, тобто з дати ухвалення постанови Верховного Суду, якою змінено орган, в якому належить поновити позивача на посаді з огляду незаконність його звільнення.
Варто зауважити, що суди попередніх інстанцій дійшли безпідставного висновку про законність поновлення позивача на посаді саме в Генеральній прокуратурі України, яке здійснено наказом Офісу Генерального прокурора від 23 грудня 2020 року № 3024ц…
…Зміст судового рішення, приведеного судом до негайного виконання, визначав з 15 вересня 2020 року чітко, що позивача належить поновити саме на посаді в Офісі Генерального прокурора. Така судова вимога захисту порушеного права позивача на працю перестала існувати лише з 9 листопада 2023 року, тобто з моменту зміни резолютивної частини рішення окружного суду постановою Верховного Суду.
Окрім того, Суд вбачає недоречним у контексті відсутності правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку його звільнення з посади наказом від 29 червня 2021 року № 1004ц, відповідно до якого позивача звільнено з посади за власним бажанням з 1 липня 2021 року, адже фактично позивача поновили у Генеральній прокуратури України, всупереч чинному рішенню суду, і тому саме з цим роботодавцем (Генеральною прокуратурою України) у позивача припинились трудові правовідносини.».
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Частина перша статті 129-1 Конституції України передбачає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Стаття 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частин другої-третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Положеннями статті 371 КАС України визначено випадки, за яких судові рішення виконуються негайно, зокрема: про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
За приписами ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Отже, з ухваленням рішення ОАСК від 15.09.2020р. у справі № 640/600/20 у відповідача виник обов`язок виконати таке судове рішення, зокрема, в частині поновлення позивача в Офісі Генерального прокурора на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності з 25.12.2019р, оскільки в цій частині рішення суду належало виконати негайно.
Правові підстави поновлення позивача саме в Офісі Генерального прокурора перестали існувати з 09.11.2023р., тобто з дати ухвалення постанови Верховного Суду, якою змінено орган, в якому належить поновити позивача на посаді з огляду незаконність його звільнення, тим самим визначено необхідність поновити позивача на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України.
З наведеного слідує, що рішення про зобов`язання відповідача поновити позивача з 25.12.2019р. в Офісі Генерального прокурора на посаді прокурора відділу було чинним з 15.09.2020р. по 08.11.2023р. включно, але так і не було виконане відповідачем.
Доводами та наданими до суду письмовими документами відповідач не спростував наведеного висновку.
Відтак, спірним періодом стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 640/600/20 є період з 13.03.2021р. по 09.11.2023р., позаяк стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 16.09.2020р. до 12.03.2021р. є предметом спору у справі № 640/6877/21.
Варто зазначити, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні (підписання суддею), чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Тобто, негайне виконання рішення у даному випадку, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі після оголошення рішення суду (підписання суддею) якомога скоріше, з урахуванням місця, часу та обставин у кожній справі, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
Статтею 236 Кодексу законів про працю України унормовано, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, згідно статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження. А для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.04.2020 р. по справі 260/1424/18.
У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Водночас, звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначив, що на посаді він поновлений не був, що, в свою чергу, свідчить про затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.
Однак, вказане перешкоджає суду здійснити розрахунок належних до стягнення сум так, як неможливо встановити період затримки виконання судового рішення у справі №460/6002/20 про поновлення позивача на посаді.
Разом з тим, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.02.2023 по справі № 460/16522/21, інститут звернення рішення суду до негайного виконання покликаний забезпечувати швидкий і реальний захист прав працівника. Цей інститут не заперечує можливості скасування в апеляційному порядку рішення, допущеного до негайного виконання, проте на стадії апеляційного оскарження віддає перевагу інтересам працівника.
Зрештою стаття 236 КЗпП не містить у собі застереження про те, що скасування рішення про поновлення на роботі звільняє роботодавця від обов`язку оплатити працівнику вимушений прогул при затримці його виконання.
На основі цих обставин і міркувань Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку затримки виконання рішення про поновлення на роботі факт подальшого скасування цього рішення в апеляційному порядку не позбавляє особу права на отримання середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення та, відповідно, не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити таку виплату.
Інакше застосування статті 236 КЗпП може атакувати принцип обов`язковості судового рішення та здатне підважити процесуальний інститут звернення рішення суду до негайного виконання.
Отже, враховуючи правовий висновок Верховного Суду, сформований у постанові від 24.02.2025р. у даній справі, відповідач допустив фактичне невиконання рішення ОАСК від 15.09.2020р. у справі № 640/600/20 за період з 16.09.2020р. по 08.11.2023р. включно, при цьому суд враховує, що період з 16.09.2020р. до 12.03.2021р. не може розглядатися у межах даної справи, адже є предметом спору у справі № 640/6877/21.
Відтак, суд при розгляді даної справи враховує період невиконання рішення по справі №640/600/20 з 13.03.2021р. по 08.11.2023р. включно.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абз.3 п.3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відтак, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати.
При цьому, варто зазначити, що чинне законодавство, зокрема постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, не містить жодних положень щодо можливості розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу/затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з урахуванням майбутнього підвищення заробітної плати за відповідною посадою, з якої було звільнено працівника, а передбачає здійснення відповідного розрахунку виключно з урахуванням розміру заробітної плати за 2 місяці, що передували події звільнення.
При цьому, жодні норми законодавства не передбачають збереження за працівником середнього заробітку в період, коли особа не перебуває у трудових відносинах внаслідок її звільнення із займаної посади, навіть у випадку, якщо таке звільнення в подальшому визнано судом неправомірним.
Для розрахунку в цій справі середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду необхідно застосувати розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 1617,63 грн відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора від 10.05.2023 № 21-209зп (знаходиться у матеріалах справи).
Аналогічний розмір середньоденної заробітної плати встановлений постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021р. у справі № 640/600/20, а отже відповідно до ч. 5 ст. 78 КАС України не вказана обставина не потребує доказуванню.
Водночас ОСОБА_1 у період з 23.12.2020р. по 01.07.2021р. отримував заробітну плату, що підтверджується розрахунковими листами, які додаються.
З матеріалів справи слідує, що з березня 2021р. по липень 2021р. ОСОБА_1 отримав заробітну плату на загальну суму 75 622,60 грн, тому вказана сума має бути виключена із загальної суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 13.03.2021р. по 01.07.2021р.
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 15.09.2020р. у справі № 640/600/20 за період з 13.03.2021р. по 08.11.2023р. (день, що передує даті прийняття Верховним Судом постанови від 09.11.2023р. у справі № 640/600/20) становить 1 027 601,06 грн (1 103 223,66 грн (1617,63 грн х 682 робочих дні) – 75 622,60 грн)).
Суд звертає увагу на те, що учасниками справи наведено істотний обсяг аргументів щодо своїх вимог та заперечень, а до заяв по суті справи долучено ряд письмових матеріалів, які стосуються взаємовідносин позивача та відповідача з питань проходження публічної служби, однак не є вагомими для вирішення цього судового спору. Суд у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Позивачем під час розгляду справи було частково надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень частково обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Оскільки судом встановлено частково факт наявності порушеного права позивача з боку відповідача, то поданий позов необхідно задовольнити.
За приписами ч.3 ст.139 КАС України суд присуджує судові витрати на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог.
Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15; код ЄДРПОУ 00034051) про стягнення середнього заробітку, - задовольнити.
2. Стягнути з Офісу Генерального прокурора (місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15; код ЄДРПОУ 00034051) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності за період з 13.03.2021р. по 08.11.2023р. включно, на загальну суму 1 027 601 (один мільйон двадцять сім тисяч шістсот одна гривня) грн. 06 коп.
3. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.