ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2026 року м.Дніпро Справа № 904/4296/24
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Іванова О.Г., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АПРЕСКІ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2025 (суддя Бєлік В.Г.)

у справі № 904/4296/24
за позовом Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі позивача: Дніпровської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АПРЕСКІ"
про стягнення безпідставно збережених коштів 

ВСТАНОВИВ:
Керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АПРЕСКІ" безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки за адресою: м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 19А, з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140, площею 0,4625 га за період з 25.09.2021 по 18.04.2024 у розмірі 2075141,62 грн, у зв`язку з користуванням земельною ділянкою під об`єктом нерухомості без укладення відповідного договору з моменту набуття права власності на такий об`єкт. 
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2025 у справі №904/4296/24 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "АПРЕСКІ" на користь Дніпровської міської ради безпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки за адресою: м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 19А, з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140, площею 0,4625 га за період з 25.09.2021 по 18.04.2024 у розмірі 1 866 531,35 грн. В решті позову відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "АПРЕСКІ" на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 27 997,97 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю "АПРЕСКІ" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2025 року у справі № 904/4296/25 в частині задоволення позову. Ухвалити нове рішення яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстр у Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 399967432 від 18.10.2024р. відомості про земельну ділянку за кадастровим номером 1210100000:04:017:0140 у державних реєстрах (речових прав, прав власності, заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, іпотек) відсутні. Отже, станом на 18.10.2024р. земельна ділянка 1210100000:04:017:0140 є не сформованою;
- не укладання договору оренди земельної ділянки відбулось не звини Відповідача, а у результаті бездіяльності органів місцевого самоврядування;
- заборгованість за період з 25.09.2021 по 31.12.2023 не підтверджена належними доказами. Відповідач вважає, що підтвердженим розміром заборгованості є лише 244 176,74 грн. (за період з 01.01.2024 – 18.04.2024), що не було враховано судом першої інстанції під час розгляду справи.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду. 
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.
23.05.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від прокурора надійшли письмові пояснення, в яких останній просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
02.12.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача (апелянта) надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 904/4296/24 до набрання рішення законної сили у справі № 904/4170/25.
Клопотання обґрунтоване, тим що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.08.2025 року відкрито провадження у справі № 904/4170/25 за позовом ТОВ «АПРЕСКІ» до Дніпровської міської ради про зобов`язання вжити всіх необхідних заходів щодо укладання з ТОВ «АПРЕСКІ» (код ЄДРПОУ 41699115) договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140 площею 0,4625 га, що знаходиться за адресою вул. Богдана Хмельницького, 19А у м. Дніпрі по фактичному розміщенню нежитлових будівель та споруд відповідно до вимог чинного законодавства України. 
Наразі розгляд справи перебуває на стадії дослідження доказів, судове засідання призначено на 15.01.2025р., 10-00 годин. 
В межах справи № 904/4170/25 Дніпровська міська рада заперечує проти задоволення позову та укладання договору оренди земельної ділянки у зв`язку з принципом свободи укладання договору, а також не надання повного пакету документів ТОВ «АПРЕСКІ», а саме акту погодження (відновлення) меж земельної ділянки, які не можливі з огляду на відсутність державної реєстрації речових прав на суміжну земельну ділянку за Департаментом гуманітарної політики Дніпровської міської ради. 
Предметом розгляду справи № 904/4296/24 є стягнення з ТОВ «АПРЕСКІ» безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за використання земельної ділянки за адресою: м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 19А, з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140, площею 0,4625.
Під час розгляду справи № 904/4296/24 ТОВ «АПРЕСКІ» повідомляло Суд, що на протязі останніх років не одноразово звертався до Дніпровської міської ради з питанням укладання договору оренди земельної ділянки. 
24 квітня 2024р. рішенням Дніпровської міської ради було розглянуто подане клопотання ТОВ «АПРЕСКІ» від 29.02.2024р. про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. 
Не укладання договору оренди земельної ділянки відбулось не звини Відповідача, а у результаті бездіяльності органів місцевого самоврядування. 
Крім того, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстр у Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 399967432 від 18.10.2024р. відомості про земельну ділянку за кадастровим номером 1210100000:04:017:0140 у державних реєстрах (речових прав, прав власності, заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, іпотек) відсутні. 
Заявник вважає, що ТОВ «АПРЕСКІ» має право на визначеність щодо правомірного користування земельною ділянкою на якій розміщені його будівлі та споруди, визначеність щодо дійсного розміру орендної плати за таке користування та віднесення цих сум до витрат при визначені фінансового результату до оподаткування за результатами господарської діяльності. 
На думку відповідача, результати розгляду справи № 904/4170/25 за позовом ТОВ «АПРЕСКІ» до Дніпровської міської ради про зобов`язання вчинити дії щодо укладання договору оренди земельної ділянки мають значення для вирішення справи № 904/4296/24, яка перебуває на розгляді Центрального апеляційного господарського суду 
Розглянувши заявлене клопотання колегія суддів не вбачає наявності підстав для його задоволення виходячи з наступного. 
Порядок та умови зупинення провадження у справі врегульовано положеннями статей 227, 228 ГПК України, в яких наведено вичерпний перелік підстав, за яких суд, відповідно, зобов`язаний або ж має право зупинити провадження у справі.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, зокрема, у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
За змістом пункту 4 частини першої статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи. 
Зі змісту наведеної норми вбачається, що причиною зупинення провадження у справі є неможливість її розгляду до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, яка розглядається судом.
Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження в якій зупинено (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.08.2023 у справі №990/24/23).
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 01.03.2024 у справі № 910/17615/20 зазначив, що: по-перше, провадження у справі варто зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього; по-друге, під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, черговості розгляду вимог тощо; по-третє, обов`язкова пов`язаність справи, що зупиняється, з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення.
Верховний Суд у постанові від 23.04.2025 у справі № 922/2714/23 (752/11425/22) вказав, що умовами застосування пункту 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України є:
- об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи; тобто, неможливість для суду самостійно встановити обставини, які встановлюються судом у іншій справі;
- пов`язаність справи з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення;
- обґрунтованість судового рішення, в якому має бути проаналізовано, чи дійсно від наведених обставин залежить вирішення спору в цій справі, та належно мотивовано, що зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи зумовлюється виявленням в ній саме обставин, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено і саме це і є першопричиною перешкоди у здійсненні правосуддя в справі, що зупиняється.
Пов`язаною є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у цій справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення.
Тоді як під неможливістю розгляду зазначеної справи необхідно розуміти неможливість для цього господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи цьому господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.
Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи. 
У постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справах №924/645/18 та №910/23396/16, від 15.05.2019 у справі № 904/3935/18, від 20.12.2019 у справах № 910/13234/18 та №910/759/19, від 29.04.2020 у справі № 903/611/19, від 18.05.2020 у справі № 905/1728/14 (908/4808/14), від 04.12.2020 у справі № 917/514/19 та від 25.03.2021 у справі № 873/148/20, від 12.05.2021 у справі № 922/2838/20 неодноразово зазначалося, що враховуючи положення пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Проте ТОВ «АПРЕСКІ» не доведено об`єктивної неможливості розгляду цієї справи №904/4296/24 до вирішення іншої справи № 904/4170/25, що розглядається в порядку господарського судочинства. 
Судові справи № 904/4170/25 та № 904/4296/24 не є пов`язаними, оскільки мають відмінні предмети позовів. 
Заявником не обґрунтовано, яким чином справа № 904/4170/25 пов`язана з доказами та вимогами, заявленими у справі № 904/4296/24, адже зібрані у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
В свою чергу, виходячи з системного аналізу змісту положень частини третьої статті 195, частин першої та другої статті 270 ГПК України зупинення провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України допускається лише до початку розгляду (перегляду) апеляційним судом справи по суті. Близька за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.02.2022 у справі №902/368/16.
Слід зауважити, що провадження у справі № 904/4170/25 відкрито ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.08.2025, тобто спір ініційовано лише у серпні 2025 року, вже після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, що переглядається в апеляційному порядку (13.03.2025). 
Крім того, в порушення вимог пунктів 7, 9 ч. 2 ст. 258 ГПК України вказане клопотання не додавалося до апеляційної скарги та було заявлено перед початком судового засідання призначеного на 03.12.2025р. о 12:20 год., в той час, як ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.05.2025 у справі №904/4296/24 про відкриття апеляційного провадження було встановлено строк учасникам справи протягом п`яти днів з дати отримання ухвали про відкриття провадження для подання клопотань та заяв (за наявності), додаткові докази (за наявності) та обґрунтування щодо неможливості надати їх до суду першої інстанції; заперечення на заяви та клопотання подаються протягом п`яти днів з дати отримання відповідного клопотання чи заяви. В ухвалі також зазначено, що до усіх документів, що подаються до суду, додаються докази направлення їх копій та доданих до них документів іншим учасникам справи, а також попереджено сторони, що у разі ненадання відзиву, клопотань, заяв, додаткових доказів у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Враховуючи все вищевикладене, клопотання ТОВ «АПРЕСКІ» про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає.
В судовому засіданні 11.02.2025 брали участь учасники справи.
Представник відповідача (апелянта) підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та прийняти в цій частині нове — про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Представник позивача та прокурор заперечили проти задоволення апеляційної скарги, наполягали на необхідності залишення оскаржуваного рішення без змін.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, їх представників, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, за адресою: м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 19А, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140, яка перебуває в комунальній власності та на якій розміщено об`єкт нерухомого майна.
Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку - земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140 площею 0,4625 га, що знаходиться за адресою вул. Богдана Хмельницького, 19А у м. Дніпрі, перебуває у комунальній власності Дніпровської міської ради.
Таким чином, земельна ділянка за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 19А у м. Дніпрі сформована як об`єкт цивільних прав з 10.09.2004 (з моменту присвоєння їй кадастрового номеру та реєстрації в Державному земельному кадастрі).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 19А розташоване нерухоме майно - будівлі та споруди, що належать на праві приватної власності ТОВ “АПРЕСКІ” на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна укладеного з ПАТ “ОТП Банк” від 05.04.2018 зареєстрований у реєстрі №419.
Відповідно до інформації наданої Дніпровською міською радою від 21.02.2024 №7/11-364 встановлено, що земельна ділянка по вул. Богдана Хмельницького, 19А у м. Дніпрі з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140 перебувала в оренді Акціонерного товариства закритого типу “Укрметалторг” на підставі рішення міської ради від 08.12.2004 № 262/22 “Про передачу земельної ділянки по вул. Богдана Хмельницького, 19А в оренду Акціонерному товариству закритого типу “Укрметалторг”, ЄДРПОУ 23942934, по фактичному розміщенню нежитлових будівель та споруд”.
Згідно з умовами договору оренди землі від 08.02.2005 укладеного між Дніпропетровською міською радою (орендодавець) та АТ ЗТ “Укрметалторг” (орендар), останнім прийнято в строкове платне користування земельну ділянку за адресою: м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 19А, кадастровий номер 1210100000:04:017:0140, площею 0,4625 га, строком на 15 років.
Вказаний договір оренди свою дію припинив.
З інформації Інспекції з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради від 11.03.2024 №1103-5/24 вбачається, що в Муніципальній земельній інформаційній системі не виявлено реєстраційних записів щодо діючих договорів оренди землі відносно вказаної земельної ділянки, укладених між Дніпровською міською радою та фізичними або юридичними особами.
Актом обстеження земельної ділянки від 06.02.2024 №06/02/24-В-3 складеним Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради встановлено, що земельна ділянка по вул. Богдана Хмельницького, 19А, у м. Дніпрі з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140, площею 0,4625 га забудована будівлями та спорудами, які належать на праві приватної власності ТОВ “АПРЕСКІ”. Доступ до земельної ділянки обмежений; поверхня вкрита тротуарною плиткою та асфальтобетоном. Під час обстеження на території земельної ділянки здійснювалася господарська діяльність.
Прокуратура зазначила, що земельна ділянка за адресою: м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 19А, кадастровий номер 1210100000:04:017:0140, площею 0,4625 га будь-якій фізичний або юридичній особі в оренду не передавалась та використовується ТОВ “АПРЕСКІ” під існуючими будівлями та спорудами без правовстановлюючих документів.
Вказане також підтверджується інформацією наданою ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 02.02.2024 №5216/5/04-36-04-02-11 з якої, зокрема вбачається, що у переліках договорів оренди землі, наданих Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради у відповідності до п. 288.1 ст.288 ПК України протягом 2018-2023 років, договори оренди земельної ділянки, укладені з ТОВ “АПРЕСКІ” не зазначені.
У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості стосовно оформлення ТОВ “АПРЕСКІ” права користування земельними ділянками відповідно до вимог чинного законодавства відсутні.
ТОВ “АПРЕСКІ” не є ані власником, ані постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 Податкового кодексу України).
Таким чином, ТОВ “АПРЕСКІ” правомірно володіє лише нерухомістю, яка знаходиться на спірній земельній ділянці, а з моменту виникнення права власності на вказане нерухоме майно у відповідача виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, яка знаходиться під нерухомим майном.
Протягом 2018-2023 років податкові декларації з плати за землю ТОВ “АПРЕСКІ” не надавались, плата за землю не декларувалась та не сплачувалась.
При цьому відповідач з часу набуття права власності на нерухоме майно до теперішнього часу належним чином не оформив речові права щодо спірної земельної ділянки та не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі.
Лівобережна окружна прокуратура міста Дніпра вважає, що відповідач, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив належне йому майно (кошти).
Крім того, Комісією з визначення розміру збитків, заподіяних Дніпровській міські раді, власникам землі та землекористувачам при використанні земельних ділянок (далі - Комісія) розглянуто матеріали стосовно суми коштів, які зберіг у себе землекористувач ТОВ “АПРЕСКІ” за рахунок власника цієї ділянки внаслідок користування землею без достатньої правової підстави, по вул. Богдана Хмельницького, 19А (кадастровий номер 1210100000:04:017:0140).
Зокрема, на засіданні Комісії 18.04.2024 затверджено розрахунок коштів, які зберіг у себе землекористувач запитуваної земельної ділянки за рахунок власника цієї ділянки внаслідок користування землею без достатньої правової підстави (протокол Комісії №4 від 18.04.2024).
Відповідно до протоколу Комісії №4 від 18.04.2024 та розрахунку суми коштів, які зберіг у себе землекористувач земельної ділянки за рахунок власника ділянки внаслідок користування землею без достатньої правової підстави збитки завдані Дніпровській міській раді за період користування землею з 18.04.2021 по 18.04.2024 складають 2 319 099,54 грн.
Прокуратура стверджує, що використання відповідачем земельних ділянок без належного правового оформлення у спірний період позбавило позивача, як власника землі, права отримувати від земельної ділянки дохід у розмірі орендної плати, тому відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки з кадастровими номерами 1210100000:04:017:0140, без достатньої правової підстави за рахунок позивача зберіг у себе кошти в розмірі 2 319 099,54 грн., які мав сплатити за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140, зобов`язаний повернути ці кошти позивачу - власнику земельної ділянки на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України; що і стало причиною виникнення спору та звернення позивача з позовом до суду. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач набув без достатньої правової підстави, внаслідок несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140, у період з 25.09.2021 по 18.04.2024, грошові кошти у розмірі 1 866 531,35 грн, а тому позовні вимоги в цій частині є правомірними та такими, що підлягають задоволенню. Натомість за висновком суду, позовні вимоги в частині стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 208 610,27 грн за користування спірною земельною ділянкою заявлені необґрунтовано, відтак у цих вимогам належить відмовити. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне. 
Керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (далі - Позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АПРЕСКІ" (далі - відповідач) безпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки за адресою: м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 19А, з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140, площею 0,4625 га за період з 25.09.2021 по 18.04.2024 у розмірі 2 075 141,62 грн, у зв`язку з користуванням земельною ділянкою під об`єктом нерухомості без укладення відповідного договору з моменту набуття права власності на такий об`єкт. 
Підставою для звернення з позовом зазначено користування ТОВ “АПРЕСКІ” земельною ділянкою загальною площею 0,4625 га, кадастровий номер 1210100000:04:017:0140, яка розташована за адресою м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 19А, без оформлення правовстановлюючого документу, що посвідчує право оренди (користування), тобто без достатньої правової підстави. Ураховуючи положення ст. ст. 1212-1214 ЦК України ТОВ “АПРЕСКІ” повинно відшкодувати Дніпровській міській раді доходи, які воно зберегло у вигляді несплаченої орендної плати за період з 25.09.2021 по 18.04.2024. 
Позов обґрунтовано ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, ст.ст. 1212-1214 ЦК України, ст.ст. 125, 206 Земельного кодексу України. 
Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, надав до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що погоджується з тим, що користування земельною ділянкою є платним.
Також повідомив про те, що на протязі останніх років не одноразово звертався до Дніпропетровської міської ради з питанням укладання договору оренди земельної ділянки. Лише, 24 квітні 2024р. рішенням Дніпропетровської міської ради було розглянуто вчергове подане клопотання ТОВ “АПРЕСКІ” від 29.02.2024р. про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. Не укладання договору оренди земельної ділянки відбулось не звини Відповідача, а у результаті без діяльності органів місцевого самоврядування.
Відповідач стверджує, що на цей час вчинено всі необхідні дії щодо укладання договору оренди земельної ділянки, в тому числі проведено декілька спільних обстежень земельної ділянки, але станом на сьогодні договір оренди земельної ділянки досі не укладений. Відповідачем надано вичерпний перелік документів необхідних для розгляду цього питання на сесії Дніпропетровської міської ради (ч. 1 ст. 124 ЗК України).
З наданим Позивачем розрахунком суми заборгованості у розмірі 2 075 141,62 грн. за період з 25.09.2021р. по 18.04.2024р. Відповідач не погоджується з наступних підстав. В обґрунтування розміру заборгованості Позивачем надано розрахунок нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2021р, 2022р., 2023р., 2024р. проведений Комунальним підприємством “Муніципальний землевпорядний офіс”. Однак, зазначений розрахунок не відповідає земельному, податковому законодавства України, у зв`язку з чим не може бути базою для визначення розміру орендної плати. Крім того, наданий розрахунок має неточності та невідповідності.
Відповідач наголошує, що підтвердженим розміром заборгованості є лише 244 176,74 грн. (за період з 01.01.2024 - 18.04.2024). Заборгованість за період з 25.09.2021 по 31.12.2023 не підтверджена належними доказами, у зв`язку з відсутністю витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки 1210100000:04:017:0140, станом на 2021, 2022 та 2023. Отже, наданий до позовної заяви розрахунок заборгованості, не є належним доказом, який підтверджує дійсний розмір заборгованість. 
Предметом позову у цій справі є стягнення безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючих документів на неї, на підставі статей 1212-1214 Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Згідно із статтею 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини.
Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. 
Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Наведена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17. 
З урахуванням положень статей 120, 125 Земельного кодексу України та статті 1212 Цивільного кодексу України до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.09.2020 у справі № 922/4073/19.
За правовою позицією Верховного Суду для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташовано необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20, постанови Верховного Суду від 10.02.2020 у справі №922/981/18, від 09.02.2021 у справі № 922/3617/19, від 16.08.2022 у справі № 922/2095/21).
Таким чином, встановлення саме вказаних вище обставин входить до предмета доказування у межах вирішення спору у цій справі. 
Частина перша статті 93 Земельного кодексу України визначає, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).
Згідно зі статтею 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
За приписами частин 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Отже, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду, не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.
З доказів, наявних в матеріалах справи вбачається, що відповідач є власником нерухомого майна, що також не заперечується сторонами спору. 
Проте суду не надано не містять доказів укладення відповідачем договору оренди землі. 
Відповідно до частини першої ст.79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Згідно із частинами 1 – 4, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій, сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Законом України "Про Державний земельний кадастр" визначено правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру.
За змістом ст. 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч. 1 ст. 9 зазначеного Закону).
Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 07.07.2020 у справі № 922/3208/19, від 04.03.2021 у справі №922/3463/19, від 16.06.2021 у справі № 922/1646/20).
Про необхідність застосування статті 79-1 Земельного кодексу України та положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29.01.2019 у справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11.02.2019 у справі № 922/391/18, від 12.04.2019 у справі № 922/981/18, у яких міститься висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові. У випадку відсутності сформованості спірної земельної ділянки, як об`єкту цивільних прав вказане свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Спірна земельна ділянка є сформована та зареєстрована в Державному земельному кадастрі з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140 - 10.09.2004 та становить 0,4625 га. 
Звідси є підставною для стягнення сума неодержаного позивачем доходу за період з 25.09.2021 до 18.04.2024 по земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140, площею 0,4625 га.
Відповідно до пунктів 289.1, 289.2 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за певною формулою.
Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України.
При цьому статтею 12 Закону України "Про оцінку земель" регламентовано, що нормативно-правові акти з проведення оцінки земель затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 цього Закону).
Нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років (стаття 18 Закону України "Про оцінку земель").
Відповідно до статті 20 зазначеного Закону за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Згідно з положеннями частини третьої статті 23 цього Закону витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.
Результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), який веде відповідний облік згідно з Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 (далі - Порядок №1051).
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.
Отже, технічна документація на конкретну земельну ділянку, яка виготовляється на замовлення землекористувача (власника), відповідно до статті 20 Закону України "Про оцінку земель", є джерелом інформації про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки.
При цьому власник (землекористувач) може використати технічну документацію на обґрунтування нормативної грошової оцінки, надавши суду її оригінал або належно засвідчену копію. 
Так, технічна документація, виготовлена на конкретну земельну ділянку уповноваженим органом, може бути належним доказом на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка набула статусу об`єкта цивільних прав.
Водночас у пункті 162 Порядку №1051 визначено відомості, які можуть бути надані державними кадастровими реєстраторами у формі: 1) витягу з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; 2) довідки, що містить узагальнену інформацію про землі (території), за формою згідно з додатком 41; 3) викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); 4) копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру. Витяги, довідки, викопіювання та копії документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру, в паперовій та електронній формі відповідно до Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" мають однакову юридичну силу.
Згідно з додатком 41 передбачена форма довідки з Державного земельного кадастру, яка ідентифікує земельну ділянку за її кадастровим номером, місцем знаходження, площею, а також поряд з іншими даними містить відомості про економічну та нормативну грошову оцінку земель.
Відповідно до пункту 179 Порядку №1051 довідки з Державного земельного кадастру, що містять узагальнену інформацію про землі (території), надаються органам державної влади, органам місцевого самоврядування для здійснення своїх повноважень, визначених законом, особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників, Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів та Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок.
Згідно з пунктом 286.2 статті 286 та підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельної ділянки; платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку; при поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.
Зважаючи на викладене, як положення Податкового кодексу України, так і законодавство про оцінку земель визнають належними доказами на обґрунтування оцінки землі довідку, витяг із Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, яка є об`єктом плати за землю, та технічну документацію на земельну ділянку, виготовлену компетентним органом.
З огляду на те, що земельне законодавство і Податковий кодексу України не обмежують можливості подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом із Державного земельного кадастру, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка із Державного земельного кадастру, витяг із Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до статей 98- 103 ГПК України, які містять інформацію щодо предмета спору в цій справі.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20, а також постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції обґрунтовано прийнято як належний та допустимий доказ вартості земельної ділянки саме наданий відповідачем витяг № НВ-9950795192024 від 15.10.2024.
При цьому суд також правомірно погодився з наданим ним контррозрахунком заборгованості за період з 25.09.2021 по 18.04.2024 в сумі 1 866 531,35грн. 
Прокурором та позивачем не спростовані доводи відповідача щодо визначення нормативно грошової оцінки спірної земельної ділянки та його розрахунок суми боргу за час безпідставного користування земельною ділянкою.
Зі змісту ст.ст. 120, 125 Земельного кодексу України та положень ст.1212 Цивільного кодексу України слідує, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними, що регулюються главою 83 Цивільного кодексу України. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2022 у справі № 905/1680/20 також дійшла висновку, що випадку використання землекористувачем сформованої земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотриманої орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України
Згідно з ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що відповідач набув без достатньої правової підстави, внаслідок несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140, у період з 25.09.2021 по 18.04.2024, грошові кошти у розмірі 1 866 531,35 грн.
Доводи скаржника про те, що станом на 18.10.2024р. земельна ділянка 1210100000:04:017:0140 є не сформованою спростовуються матеріалами справи.
Так, відповідно до інформації наданої Дніпровською міською радою від 21.02.2024 №7/11-364 встановлено, що земельна ділянка по вул. Богдана Хмельницького, 19А у м. Дніпрі з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140 перебувала в оренді Акціонерного товариства закритого типу «Укрметалторг» на підставі укладеного договору оренди землі від 08.02.2005, по фактичному розміщенню нежитлових будівель та споруд», строком на 15 років. 
Разом з тим, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з`ясовано, що земельна ділянка по вул. Богдана Хмельницького, 19А, у м. Дніпрі з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140, площею 0,4625 га забудована будівлями та спорудами, які належать на праві приватної власності ТОВ «АПРЕСКІ» на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна укладеного з ПАТ «ОТП Банк» від 05.04.2018 зареєстрований в реєстрі №419. 
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. 
В частині 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. 
Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний земельний кадастр ведеться на електронних та паперових носіях. У разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях. 
Таким чином, відсутність відомостей про договір оренди землі від 08.02.2005, укладеного між Дніпропетровською міською радою (орендодавець) та АТ ЗТ «Укрметалторг» (орендар) щодо передачі строкове платне користування земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140, в Реєстрі речових прав може не свідчити про те, що договір не був зареєстрований, або реєстрація була проведена з певними технічними або правовими проблемами.
При цьому незазначення у наданих відповідачем витягах із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстроване речове право на земельну ділянку за адресою: м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 19А, кадастровий номер 1210100000:04:017:0140, площею 0,4625 га, лише вказує на їх неповноту, яка втім не спростовує встановленого законом пріоритету паперового носія перед відомостями ДЗК
Як вже зазначалось, земельна ділянка є сформованою, якщо їй присвоєно кадастровий номер та здійснено її реєстрацію у Державному земельному кадастрі, а спірна земельна ділянка площею 0,4625 га зареєстрована в Державному земельному кадастрі з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140, а відтак є об`єктом цивільних прав у розумінні ст. 79-1 Земельного кодексу України.
Колегія суддів відхиляє як безпідставні аргументи апелянта, що не укладання договору оренди земельної ділянки відбулось не звини Відповідача, а у результаті бездіяльності органів місцевого самоврядування, оскільки згідно з положеннями ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. 
Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. 
Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю – обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України). 
Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата» за земельні ділянки державної та комунальної власності" в залежності від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками. 
У розумінні положень п.п. 14.1.72, 14.1.73 п. 14.1 ст. 14, п.п. 269.1.1, 269.1.2 п. 269.1, п. 269.2 ст. 269, п.п. 270.1.1, 270.1.2 п. 270.1 ст. 270, п. 287.7 ст. 287 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Верховним Судом у постанові від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20 викладено висновок, що норми п. 10.1.1. ст. 10, п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14, ст. ст. 40, 41, п. 265.1.3. ст. 265 ПК України слід застосовувати таким чином: «власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм Податкового кодексу України».
Відповідно до статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною першою статті 21 Закону України «Про оренду землі».
Оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем земельної ділянки, тому єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (п.п. 14.1.72 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).
При цьому до оформлення відповідних прав на землю обов`язок здійснювати плату за користування нею у відповідача все ж існує, адже у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 зазначено, що з дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
Відсутність документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою у відповідача не може бути визнане як її самовільне використання, однак не надає права на її безоплатне використання (аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 922/981/18). 
Судом встановлено, що земельна ділянка за адресою: м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 19А, кадастровий номер 1210100000:04:017:0140, площею 0,4625 га починаючи з 02.08.2020 будь-якій фізичний або юридичній особі в оренду не передавалась та використовується ТОВ «АПРЕСКІ» під існуючими будівлями та спорудами без правовстановлюючих документів. 
Таким чином, відповідач використовує спірну земельну ділянку без укладення договору оренди землі і не сплачує орендну плату у встановленому законодавчими актами розмірі.
За вказаних обставин, відповідач (набувач) не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а Дніпровська міська рада (потерпілий) втратила належне їй майно (кошти від орендної плати).
Варто зазначити, що фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України. 
Статтею 23 Закону України «Про оцінку земель» встановлено, що технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. 
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, функції якого в м. Дніпра виконує Комунальне підприємство «Муніципальний землепорядний офіс» Дніпровської міської ради. 
З урахуванням викладеного, витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у п. 7.19 постанови від 09.11.2021 у справа №905/1680/20.
Оскільки, нормативна грошова оцінка, яка використовується для визначення розміру податку та орендної плати, підлягає індексації, то враховуючи положення статті 289 Податкового кодексу України згідно якої для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель (пункт 289.2 статті 289 Податкового кодексу України).
Так, згідно інформації, розміщеної на сайті Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель у розрізі років становить: 1996 рік - 1,703; 1997 рік 1,059; 1998 рік - 1,006; 1999 рік - 1,127; 2000 рік - 1,182; 2001 рік - 1,02; 2005 рік - 1,035; 2007 рік - 1,028; 2008 рік - 1,152; 2009 рік - 1,059; 2010 рік - 1,0; 2011 рік - 1,0; 2012 рік - 1,0; 2013 рік - 1,0; 2014 рік - 1,249; 2015 рік - 1,433 (крім сільськогосподарських угідь) і 1,2 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); 2016 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,06 (для земель несільськогосподарського призначення); 2017 рік - 1,0; 2018 рік - 1,0; 2019 рік - 1,0; 2020 рік - 1,0; 2021 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); 2022 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь).
При цьому вказані коефіцієнти враховано при здійснені обрахунку суми позовних вимог, яка задоволена судом.
Виходячи з періоду розрахунку недоотриманих доходів з 25.09.2021 по 18.04.2024, долучений в матеріали справи витяг № НВ-9950795192024 від 15.10.2024 є належним та допустимим доказом нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:04:017:0140, який дозволяє встановити розмір безпідставно збережених коштів внаслідок несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою, який становить 1866531,35 грн, чим спростовуються твердження відповідача про те, що заборгованість за період з 25.09.2021 по 31.12.2023 не підтверджена належними доказами, а підтвердженим розміром заборгованості є лише 244 176,74 грн. (за період з 01.01.2024 – 18.04.2024).
Поміж іншого, можливість використання витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки для розрахунку безпідставно збережених коштів за попередні роки підтверджена у справі № 913/169/18, де для стягнення безпідставно збережених коштів за період з 08.06.2016 по 31.03.2018 у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою, на якій знаходиться набуте відповідачем у власність нерухоме майно, було використано витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку від 15.02.2018 № 382/0/195-18 і від 12.03.2018 № 458/0/195-18, надані Головним управлінням Держгеокадастру у Луганській області. Постановою палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.02.2020 суд касаційної інстанції засвідчив можливість здійснення розрахунку розміру безпідставно збережених коштів на підставі витягів, виданих після спірного періоду, за умови незмінності НГО та проведення відповідної індексації у спірному періоді.
Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини «Федоренко проти України» від 03.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У спірних правовідносинах неотриманні Дніпровською міською радою кошти від оренди землі підпадають під визначення Європейським судом з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності територіальної громади м. Дніпра.
Відновлення порушених прав позивача за вказаних обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних негативних наслідків чи інших необґрунтованих додаткових обтяжень, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.
Щодо підстав здійснення Прокуратурою представництва інтересів держави в особі Дніпровської міської ради у спірних правовідносинах.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Законом України "Про прокуратуру" визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Згідно з частиною 3 цієї норми прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції. 
Частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право: 1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом; 2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.
Аналіз положень частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.
"Неналежність захисту" може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 923/35/19, від 23.07.2020 у справі № 925/383/18. 
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
За змістом ст. 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування.
У Рішенні від 08.04.1999 № З-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття “інтереси держави”, висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Оскільки “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Відповідно до положень ст. ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави та є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Враховуючи складну воєнну ситуацію в країні одним з пріоритетних напрямів щодо захисту інтересів держави та територіальних громад в умовах воєнного стану є забезпечення бюджетних надходжень, необхідних для стабільної життєдіяльності громади.
Інтереси держави у даних правовідносинах, полягають у забезпеченні правомірного режиму платного користування комунальними землями та належної державної реєстрації такого права, дотримання та забезпечення рівності усіх перед законом, добросовісності вчинення дій та поновлення порушених прав територіальної громади. 
Правовідносини, пов`язані з платним використанням землі державної та комунальної власності, становлять “суспільний”, “публічний” інтерес, а незаконність, тобто недотримання цього принципу, такому суспільному інтересу не відповідає.
Згідно з положеннями ст. 142 Конституції України державною гарантією місцевого самоврядування є участь держави у формуванні дохідної частини його бюджетів та компенсація у необхідних випадках витрат місцевого самоврядування.
Держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб (ст. 62 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).
Відповідно до положень ст. 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, зокрема, доходи місцевих бюджетів. Доходи місцевих бюджетів формуються за рахунок власних, визначених законом, джерел та закріплених у встановленому законом порядку загальнодержавних податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Склад доходів місцевих бюджетів визначається Бюджетним кодексом України та законом про Державний бюджет України (ст. 63 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”). 
Згідно зі ст. ст. 10, 265 Податкового кодексу України плата за землю є місцевим податком. 
Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 64 Бюджетного кодексу України вона зараховується до бюджетів місцевого самоврядування, а отже бюджет Дніпровської міської ради недоотримав значну суму коштів, яку мав би отримати від передачі спірної земельної ділянки в оренду ТОВ “АПРЕСКІ”. 
Натомість місцеві бюджети мають бути достатніми для забезпечення виконання органами місцевого самоврядування наданих їм законом повноважень на забезпечення населення послугами не нижче рівня мінімальних соціальних потреб. Повноваження на здійснення витрат місцевого бюджету мають відповідати обсягу надходжень місцевого бюджету. 
У разі, коли вичерпано можливості збалансування місцевих бюджетів і при цьому не забезпечується покриття видатків, необхідних для здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм законом повноважень на забезпечення населення послугами не нижче рівня мінімальних соціальних потреб, держава забезпечує збалансування місцевих бюджетів шляхом передачі необхідних коштів до відповідних місцевих бюджетів у вигляді дотацій та субвенцій відповідно до закону (ст. 66 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).
Недоотримання коштів у розмірі суми орендної плати суттєво ослаблює дохідну частину місцевого бюджету та може призвести до неможливості покриття щомісячних (постійних) видатків місцевого бюджету і як наслідок до необхідності державного забезпечення збалансування місцевого бюджету. Ненадходження до місцевих бюджетів орендної плати порушує визначальні матеріальні потреби держави, суспільства, об`єднаних територіальних громад, тобто порушуються інтереси держави в цілому, оскільки ослаблюються економічні основи держави, що призводить до неможливості забезпечення виконання відповідних бюджетних видатків.
Таким чином, місцеві інтереси знаходяться у тісному зв`язку із загальнодержавними, а місцеве самоврядування і державне буття суспільства характеризуються взаємозалежністю та взаємодоповненням. Як наслідок, у разі порушення економічних (матеріальних) інтересів місцевого самоврядування, порушуються й інтереси держави в цілому.
Фактом не отримання коштів від орендної плати за спірну земельну ділянку місцевим бюджетом порушуються визначальні матеріальні потреби суспільства, територіальної громади м. Дніпра, як носія єдиного джерела влади в Україні, тобто порушуються інтереси держави в цілому, оскільки ослаблюються економічні основи місцевого самоврядування, що призводить до неможливості забезпечення виконання відповідних програм розвитку.
Другим елементом, який становить невід`ємну частину підстав представництва прокурором інтересів держави, є нездійснення чи неналежне здійснення захисту порушених інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також його відсутність.
Отже, при визначенні вказаного елемента підлягає з`ясуванню питання наявності уповноваженого органу та вжиття ним заходів із захисту порушених інтересів. 
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Як визначено ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Частиною 2 статті 324 Цивільного кодексу України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.
Частиною 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" закріплено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування — на землі комунальної власності.
В свою чергу, повноваження сільських, селищних, міських, районних та обласних рад визначені ст.ст. 8-12 ЗК України (розпорядження землями, передача земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб, передача земельних ділянок у користування, вилучення земельних ділянок, викуп для суспільних потреб, організація землеустрою тощо). 
Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що до компетенції рад належить питання щодо регулювання земельних відносин відповідно до закону.
Згідно з ч. 1 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.
З урахуванням того, що спірна земельна ділянка знаходяться у межах населеного пункту, їх власником є саме Дніпровська міська територіальна громада. 
Отже, Дніпровська міська рада є органом, який на даний час у спірних правовідносинах наділений правом розпорядження земельними ділянками комунальної власності на території міста Дніпра та здійснення контролю за використанням та охороною земель на території відповідної територіальної громади. 
Положеннями частини 1 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Водночас, уповноважений орган - Дніпровська міська рада при наявності порушень інтересів територіальної громади м. Дніпра, а саме факту не сплати ТОВ “АПРЕСКІ” плати за користування земельною ділянкою у передбаченому законодавством розмірі, у судовому порядку не вживає відповідних заходів та не здійснює захист порушених законних економічних (матеріальних) інтересів місцевого самоврядування, територіальної громади міста та як наслідок, й інтересів держави в цілому.
Лівобережною окружною прокуратурою міста Дніпра неодноразово скеровувались листи (від 26.01.2024 № 52-804вих-24, від 05.03.2024 №52-2105вих-24, від 02.05.2024 № 52-4037вих-24) на адресу Дніпровської міської ради, в яких повідомлялось про встановлені факти порушення законодавства під час використання земельної ділянки за адресою: м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 19А, зокрема, щодо використання ТОВ “АПРЕСКІ” указаної земельної ділянки без укладеного договору оренди, що призвело до зберігання останнім коштів орендної плати, тим самим протиправно позбавляючи територіальну громаду міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради права на отримання доходу у вигляді орендної плати.
Однак, органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення прав територіальної громади на спірну земельну ділянку не вжито, що підтверджується листом Дніпровської міської ради від 21.02.2024 №7/11-364 та свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з даним позовом.
Тобто, уповноважений орган в особі міської ради, будучи обізнаним про недоотримання орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності без відповідного договору оренди та його державної реєстрації, за наявних повідомлень, не вжив достатніх заходів, у тому числі в судовому порядку, на поновлення інтересів територіальної громади.
За таких обставин, такі дії уповноваженого органу у спірних правовідносинах - свідчать про неналежне здійснення вказаним органом своїх повноважень. 
У ході листування з Дніпровською міською радою, яке здійснювалося на підставі абз. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурором встановлено порушення інтересів держави та невжиття вказаним компетентним органом заходів, спрямованих на захист цих інтересів.
У зв`язку з цим, Лівобережною окружною прокуратурою міста Дніпра, на виконання вимог абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, повідомлено Дніпровську міську раду про звернення з цим позовом до суду листом від 19.09.2024 за №52-8323вих-24.
Враховуючи вищевикладене, при зверненні до суду з вказаним позовом Прокуратурою в інтересах держави в особі ДМР було дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з невжиттям компетентним органом заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах.
Порушень або неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і обставини, надав їм належну правову оцінку.
З огляду на що, доводи скаржника, наведені ним в апеляційній скарзі, не спростовують мотивів та висновків Господарського суду Дніпропетровської області в оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим відхиляються колегією суддів, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення від 25.07.2024, яке відповідає вимогам встановленим ст. 236 ГПК України.
Зважаючи на результат апеляційного перегляду справи, на підставі ст. 129 ГПК України судові витрати у справі, які складаються з судового збору за подання апеляційної скарги, покладаються на її заявника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275-279, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АПРЕСКІ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2025 у справі № 904/4296/24 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2025 у справі №904/4296/24 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "АПРЕСКІ".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 23.03.2026

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя О.Г. Іванов 

Суддя А.Є. Чередко