ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 р.	Справа № 537/7527/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 12.02.2026 (суддя: ХІНЕВИЧ В.І., м. Кременчук, Кременчуцький район, Полтавська область) по справі № 537/7527/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Департаменту патрульної поліції   
про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції (далі по тексту – відповідач, ДПП), в якому просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА 6171701 від 17.11.2025, винесену стосовно ОСОБА_1 ; 
- провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення у діях ОСОБА_1 ..
В обґрунтування позову вказав, що спірна постанова є протиправною з огляду на відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. Стверджує, що не здійснював зупинку у зоні дії знаку 3.34 «Зупинка заборонена». Також, зазначає, що до оскаржуваної постанови не додано жодних доказів. Крім того, працівниками поліції не було роз`яснено ОСОБА_1 права, передбачені статтею 268 КУпАП, що свідчить про незаконність оскаржуваної постанови. 
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 12.02.2026 по справі № 537/7527/25 позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення - залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі та порушення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 12.02.2026 по справі № 537/7527/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю позовну заяву.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з викладених підстав, вказує, що у справі відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Відповідач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судовим розглядом встановлено, що 17.11.2025 інспектором роти №4 батальйону патрульної поліції в місті Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом поліції Джафаровим Сергієм Сергійовичем складено постанову серії ЕНА №6171701 у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. за те, що водій ОСОБА_1 цього дня, близько 16 год. 04 хв. по вул. Театральна, 32/6, у м. Кременчуці, керуючи транспортним засобом BMW Х6 М50І, номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», здійснив зупинку в зоні дії знаку, чим порушив п.п. 8.4 «в» ПДР України. Камера 476810.
Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з правомірності спірної постанови серії ЕНА №6171701 від 17.11.2025.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Статтею 31 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року, № 1306 (із змінами та доповненнями, далі по тексту – ПДР).
Згідно з частиною 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасникам дорожнього руху ставиться в обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Приписами п. 1.1. ПДР передбачено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Згідно з п. 1.9. ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пунктом 1.10 ПДР України встановлено, що зупинка - це припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо);
стоянка - припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин, з причин, не пов`язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу.
Відповідно до п. 8.1 ПДР України, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.
Згідно з пунктом 8.4 «в», заборонні знаки запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.
До заборонних знаків віднесено знак 3.34 «Зупинку заборонено» - забороняються зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).
Відповідно до ПДР, дія знаку 3.34 поширюється лише на той бік дороги, на якому такий встановлений. Знак 3.34 може застосовуватися разом з розміткою 1.4 - позначає місця, де заборонено зупинку та стоянку транспортних засобів, наноситься біля краю проїзної частини або по верху бордюру. Зона дії знаку 3.34 - від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту.
Частиною 1 статті 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно зі ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення про порушення правил дорожнього руху за ст. 122 КУпАП.
Згідно з пунктами 9, 10 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих не в автоматичному режимі (надалі - Інструкція), затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року за № 1395, розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.
За приписами п. 5 розділу IV Інструкції, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог п. 8 розділу ХІІІ цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції. 
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно матеріальну шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 283 КУпАП, постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
У ч. 3 ст. 283 цього Кодексу, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Відповідно до ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Отже, доказами є які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.
Так, з відеозапису портативного відеореєстратора поліцейського вбачається, що під час патрулювання 17.11.2025 по вул. Театральній, 32/6 у м. Кременчуці працівниками поліції був виявлений транспортний засіб BMW Х6 М50І, номерний знак НОМЕР_1 , водій якого порушив вимоги дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» з табличкою 7.2.2 «зона дії 80 м» ПДР України, здійснивши зупинку в зоні його дії.
На початку спілкування поліцейських з водієм та пасажиром на питання поліцейських щодо заборони зупинки на даному відрізку проїжджої частини (1 файл, 16:04:04) пасажир відповів, що вони тільки зупинились та бачили знак заборони (1 файл, 16:04:37). Аналогічним чином про те, що транспортний засіб тільки зупинився пасажир також вказує і надалі (16:05:08). При цьому, водій ОСОБА_1 не висловлював будь-яких заперечень щодо даних обставин. Надалі, при з`ясуванні персональних даних водія транспортного засобу, ОСОБА_1 добровільно надав поліцейському дані свого паспорта та водійського посвідчення, не вказуючи, що не він був за кермом даного транспортного засобу та не заперечуючи жодним чином вчинення ним порушення ПДР України. Вказане підтверджує те, що саме ОСОБА_1 керував даним транспортним засобом при зупинці останнього.
Таким чином, колегія суддів відхиляє посилання позивача на відсутність доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом та зупинки авто в зоні дії знаку 3.34 безпосередньо перед спілкуванням з патрульними.
З викладених підстав, колегія суддів відхиляє і посилання позивача на відсутність доказів зупинки транспортного засобу в зоні дії знаку 3.34, а саме 80 м, оскільки надані відеозаписи та фотоматеріали дорожніх знаків на даному відрізку дороги з обох боків, в тому числі й зі сторони руху транспортного засобу позивача, достеменно доводять винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення.
Так, фото №1 вказує на розташування на (першому) стовпі знаку 3.34 «Зупинку заборонено» з табличкою 7.2.2. (зона дії 80 м), а фото № 2, 3, 4 вказують на розташування транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 за кілька метрів перед третім стовпом з аналогічним дорожнім знаком 3.34 для водіїв, які рухаються з протилежного боку проїжджої частини дороги. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про зупинку транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 в зоні дії дорожнього знаку 3.34.
Колегія суддів відхиляє посилання позивача на відсутність установленого в кінці зони дії знаку 3.34 дублюючого знаку 3.34 з табличкою 7.2.3, що призвело до того, що позивач не мав можливості при керуванні транспортним засобом завбачливо визначити відстань, на яку поширюється зона дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», зменшену табличкою 7.2.2 на відстань 80 м.
Колегія суддів зауважує, що позивач при спілкуванні з поліцейськими взагалі ставив під сумнів необхідність виконання ним вимог дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» на даній ділянці дороги, мотивуючи це тим, що транспортний засіб рухався та повертав праворуч на вулицю Театральну і даний дорожній знак його не стосується (16:04:10 - 16:04:30). При цьому, жодним чином не вказував на будь-яку неможливість для нього визначати відстань зони дії знаку 3.34 відповідно до таблички 7.2.2 при дотриманні вимог даного заборонного знаку.
Надалі водій вказав поліцейським, що він «не знав», що порушив ПДР України (16:07:50), жодним чином не вказуючи, що дане порушення було пов`язане безпосередньо з тим, що він завбачливо не міг визначити відстань на яку поширюється зона дії знаку 3.34, що спростовує твердження позивача.
При цьому, позивач посилається на наявні невідповідності ПДР України щодо зони дії знаку 3.34, однак жодним чином не обґрунтовує, що саме такі невідповідності були причиною того, що позивач здійснив зупинку транспортного засобу на даній ділянці дороги.
Також, колегія суддів відхиляє посилання позивача на відсутність фіксування самого транспортного засобу позивача та державного номерного знаку такого, так як переглядом відеозапису з бодікамери зафіксовано сам транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 та його номерний знак (16:04:05).
При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача про нероз`яснення ОСОБА_1 прав, передбачених статтею 268 КУпАП, з огляду на те, що наявними в матеріалах справи відеозаписами спростовано вказані твердження позивача.
Так, наявний відеозапис підтверджує, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення поліцейським було з`ясовано всі фактичні обставини, прийнято до уваги факт вчинення водієм правопорушення, усні пояснення особи, покази технічного засобу, які відповідно до ст. 251 КУпАП є належними та допустимими доказами у справі про адміністративне правопорушення, встановлено наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, дотримано порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення та правомірно винесено постанову за ч.1 ст. 122 КУпАП. Постанова про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА №6171701 від 17.11.2025 містить відомості, встановлені ч. 3 ст. 283 КУпАП.
Посилання позивача на незазначення у спірній постанові технічного засобу, за допомогою якого здійснено відеозапис можливого адміністративного правопорушення, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки спірна постанова містить посилання на портативний відеореєстратор «Камера 476810», яким зроблено відеозапис вчиненого правопорушення.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивач дійсно порушив вимоги дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, а, відтак, правові підстави для скасування спірної постанови відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.
Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.
Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.
Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.07.2024 по справі № 641/3486/24 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 12.02.2026 по справі № 537/7527/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	Я.М. Макаренко   О.А. Спаскін