ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
5 березня 2025 року
м. Київ
справа № 522/3659/22
провадження № 61-17052св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія», Акціонерне товариство «ДТЕК Одеські електромережі»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Білий Валерій Валерійович, на постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, ухвалену колегією у складі суддів: Кострицький В. В., Назарова М. В., Лозко Ю. П., та постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2022 року   ОСОБА_1 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Одеська обласна енергопостачальна компанія», про визнання дій протиправними та визнання відсутності заборгованості.
В обґрунтування позову вказувала, що 23 грудня 2021 року вона уклала 
з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , на підставі якого набула цю квартиру. 
30 грудня 2021 року вона підписала заяву-приєднання до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії. В подальшому їй стало відомо про наявність боргу за споживання електричної енергії у квартирі 
АДРЕСА_1 , що становить 105 363,12 грн. 
Вважала, що вона не має сплачувати цей борг, оскільки він виник у попереднього власника квартири.
Збільшивши позовні вимоги, позивач просила:
- визнати дії ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» 
щодо формування та виставлення рахунку на суму заборгованості 
у розмірі 103 975,44 грн ОСОБА_1 протиправними;
- визнати дії Акціонерного товариства (далі - АТ) «ДТЕК Одеські електромережі» щодо обліку, формування та передачі даних про обсяги спожитої ОСОБА_1 електричної енергії на суму заборгованості у розмірі 103 975,44 грн протиправними;
- визнати відсутньою заборгованість за споживання ОСОБА_1 електричної енергії у розмірі 103 975,44 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 
2023 року, ухваленим у складі судді Абухіна Р. Д., позов задоволено.
Визнано протиправними дії ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» щодо формування та виставлення за ОСОБА_1 рахунку на суму заборгованості 
у розмірі 103 975,44 грн.
Визнано протиправними дії АТ «ДТЕК Одеські електромережі» щодо обліку, формування та передачі даних про обсяги спожитої ОСОБА_1 електричної енергії на суму заборгованості у розмірі 103 975,44 грн. 
Визнано відсутньою у ОСОБА_1 заборгованості за споживання електричної енергії у розмірі 103 975,44 грн.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався тим, що заборгованість, яка утворилася внаслідок споживання електроенергії попереднім власником квартири на 23 грудня 2021 року, не має жодного стосунку до позивача. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування боргу попереднього власника квартири позивачу.
Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси 
від 18 липня 2023 року заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнено з ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» і АТ «ДТЕК Одеські електромережі» на користь ОСОБА_1 по 1 488,60 грн з кожного у відшкодування судового збору та 
по 1 500 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування позивачу судового збору, сплаченого за подання позову. Вирішуючи питання про відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, місцевий суд врахував заперечення відповідачів щодо розміру таких витрат та складність справи, тому дійшов висновку, що справедливим та співмірним складності справи є витрати на професійну правничу 
допомогу у розмірі 3 000 грн, які підлягають відшкодуванню відповідачами у рівних частках.
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» задоволено частково, апеляційну скаргу АТ «ДТЕК Одеські електромережі» задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2023 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що:
- заміна електролічильника і опломбування дооблікового автомата відбувались у присутності позивача, про що свідчать акти від 19 січня 2022 року № 1412342 та 
від 3 лютого 2022 року № 1279647. Зазначені покази АТ «ДТЕК Одеські електромережі» передано ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» для розрахунків;
- заяву про незгоду з розміром заборгованості у визначеному 
пунктом 2.3.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312 (далі - ПРРЕЕ), порядку позивач до АТ «ДТЕК Одеські електромережі» не подавала;
- протиправність дій АТ «ДТЕК Одеські електромережі» щодо обліку, формування та передавання даних про обсяги спожитої електричної енергії за особовим рахунком № НОМЕР_1 визначеними у пунктах 8.3.19, 8.3.20 ПРРЕЕ органами за відповідною скаргою позивача не встановлено.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність позову в частині визнання дій АТ «ДТЕК Одеські електромережі» протиправними, оскільки такі вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами. 
Апеляційний суд зазначив, що для виключення з обліку вартості спожитої попереднім споживачем електричної енергії першочергово необхідно встановити обсяг спожитої попереднім споживачем електричної енергії, оскільки неможливо виключити з обліку за особовим рахунком позивача вартість невстановленого обсягу спожитої попереднім споживачем електричної енергії.
Крім того, суд апеляційної інстанції вказав про обрання позивачем неналежного способу захисту права, оскільки скасування заборгованості за спожиту 
електричну енергію не скасовує переданий електропостачальнику обсяг спожитої ОСОБА_1 електричної енергії, тому навіть за умови задоволення позовних вимог вказаний загальний розмір заборгованості буде відображений у наступному розрахунковому періоді, що унеможливлює вирішення цього спору по суті.
Апеляційний суд врахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові 
від 16 жовтня 2020 року в справі № 462/5889/16 (провадження № 61-909св17), про те, що оспорювання нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений. Споживачі вправі у випадку пред?явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. Таким чином, з огляду на предмет позову обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону, тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року апеляційну скаргу АТ «ДТЕК Одеські електромережі» на додаткове рішення суду першої інстанції задоволено, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2023 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про відмову у відшкодуванні судових витрат.
Суд апеляційної інстанції вказав на відсутність підстав для відшкодування позивачу судових витрат з огляду на скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції по суті вирішення спору і ухвалення нового рішення про відмову у позові.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У листопаді 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Білий В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанови Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року і залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2023 року та додаткове рішення цього суду від 18 липня 2023 року.
Касаційну скаргу мотивовано неврахуванням судом апеляційної інстанції висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 1 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604св20), про те, що чинним законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не визначено в договорі купівлі-продажу.
На думку заявника, суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16 жовтня 2020 року в справі № 462/5889/16-ц (провадження № 61-909св17), оскільки обставини, встановлені судами у вказаній справі, не є подібними фактичним обставинам, встановленим у справі, яка переглядається. У справі № 462/5889/16 позивач звернувся щодо захисту прав споживачів житлово-комунальних послуг, визнання відсутності зобов`язань у зв`язку з відсутністю договірних правовідносин, визнання безпідставними нарахування заборгованості з оплати за утримання будинку.
У постановах від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 
(провадження № 12-22гс18, пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (провадження № 12-53гс18, пункт 38), від 25 березня 2018 року 
у справі № 910/24257/16 (провадження № 12-103гс18, пункт 40) Велика Палата Верховного Суду вказала, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. Наведений висновок 
також викладений у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 917/751/19.
Вважає неврахованими апеляційним судом висновки щодо ефективності способу захисту права, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові 
від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) та Верховним Судом у постанові від 26 березня 2020 року у справі № 363/2447/17-ц (провадження № 61-43333св18).
Зазначає, що обрання позивачем наведеного способу захисту обумовлене тим, що відповідачі самостійно обчислюють, ведуть облік та формують заборгованість за спожиту електричну енергію за допомогою автоматизованих систем. Визнання відсутності заборгованості за споживання електричної енергії у подальшому унеможливить її стягнення з ОСОБА_1 та не призведе до стану невизначеності правовідносин між споживачем та постачальником електричної енергії.
Позиція інших учасників справи
У січні 2024 року представник ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна 
компанія» - адвокат Артьомов О. С. подав відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на безпідставність її доводів та відповідність висновків суду апеляційної інстанції обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані постанови апеляційного суду - без змін.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої 
Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) та постановах Верховного Суду від 1 вересня 
2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604св20), від 8 квітня 
2020 року у справі № 462/5889/16-ц (провадження № 61-909св17), від 26 березня 2020 року у справі № 363/2447/17-ц (провадження № 61-43333св18) 
(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до розпорядження від 22 квітня 2024 року № 575/0/226-24 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи» у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_3 на підставі службової записки секретаря Другої судової палати призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи 
між суддями від 22 квітня 2024 року справу призначено судді-доповідачеві Карпенко С. О.
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що 23 грудня 2021 року ОСОБА_1 купила квартиру 
АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу.
Зі змісту пункту 4.1 договору купівлі-продажу суди встановили, що боргом за житлово-комунальні послуги квартира не обтяжена.
30 грудня 2021 року ОСОБА_1 , підписавши 
заяву-приєднання № Р02001/10508127 приєдналась до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії.
Згідно з додатком № 3 до договору «Відомості про розрахункові засоби обліку активної та реактивної електричної енергії та порядок обліку обсягу розподілу електричної енергії» від 30 грудня 2021 року і актом № Р02001/10508127/2021 збереження пломб вузла (засобу) обліку, встановленого на об?єкті споживача 
від 30 грудня 2021 року, для розрахунку обсягу розподілу електричної енергії у позивача в квартирі АДРЕСА_1 використовувався засіб комерційного обліку електричної енергії типу СА4-И678, зав. № 383572.
Зі змісту балансу розрахунків за особовим рахунком № НОМЕР_1 
(квартира АДРЕСА_1 ) суди встановили, що на 1 січня 2022 року заборгованість становила 9 958,30 грн. Зазначену заборгованість ОСОБА_1 сплатила 20 січня 2022 року.
19 січня 2022 року у квартирі АДРЕСА_1 
замінено засіб обліку: демонтовано електролічильник СА4-И678, зав. № 383572, з показами «73462» та встановлено новий лічильник - NIK2301 АП1 зав. № 0668272 з показами «000004», що підтверджується Актом від 19 січня 2022 року № 1412342.
3 лютого 2022 року під час опломбування дооблікового автомата у квартирі позивача з електролічильника NIK2301А АП1, зав. № 0668272, знято покази «000830», що підтверджується Актом від 3 лютого 2022 року № 1279647.
З балансу розрахунків за особовим рахунком № НОМЕР_1 (квартира АДРЕСА_1 ) суди встановили, що на 1 лютого 2022 року заборгованість становить 105 363,12 грн. 9 лютого 2022 року позивач сплатила 1 387,68 грн за спожиту електричну енергію, нараховану за показниками: попередні - «4», поточні - «830».
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Відповідно до статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
Відповідно до підпунктів 1, 6 пункту 5.1.1 ПРРЕЕ оператор системи має право: отримувати своєчасно плату за надання послуги з розподілу або передачі електричної енергії та плату за перетікання реактивної електричної енергії відповідно до умов договорів та законодавства України; тимчасово припиняти розподіл (передачу) електричної енергії, обмежувати обсяг розподілу (передачі) електричної енергії або відключати споживача від мережі без його згоди у випадках та порядку, передбачених цими Правилами та Кодексом систем розподілу, зокрема у зв`язку із заборгованістю споживача за договором про користування електричною енергією та/або договором про постачання електричної енергії, які продовжують свою дію в частині регулювання відносин сторін щодо заборгованості (переплати) за цими договорами, нарахування пені, неустойки, обмеження та припинення постачання електричної енергії тощо.
Згідно з підпунктами 1-4 пункту 5.5.5 ПРРЕЕ споживач електричної енергії зобов`язаний: користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів); сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; за умови неповної оплати за спожиту електричну енергію припинити власне електроспоживання відповідно до умов договору; здійснювати оплату рахунків, виставлених на підставі актів про порушення цих Правил та умов договору.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що:
- 23 грудня 2021 року ОСОБА_1 набула у власність квартиру 
АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу, в пункті 4.1 якого зазначено, що боргом за житлово-комунальні послуги квартира не обтяжена;
- 30 грудня 2021 року ОСОБА_1 , підписавши заяву-приєднання № Р02001/10508127, приєдналась до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії;
- зі змісту балансу розрахунків за особовим рахунком № НОМЕР_1 (квартира АДРЕСА_1 ) суди встановили, що на 1 січня 2022 року заборгованість становила 9 958,30 грн;
- зазначену заборгованість ОСОБА_1 сплатила 20 січня 2022 року;
- 19 січня 2022 року у квартирі АДРЕСА_1 замінено засіб обліку: демонтовано електролічильник СА4-И678, зав. № 383572, 
з показами «73462» та встановлено новий лічильник NIK2301 АП1, зав. № 0668272, з показами «000004»;
- 3 лютого 2022 року під час опломбування дооблікового автомата 
в квартирі позивача з електролічильника NIK2301А АП1, зав. № 0668272, знято покази «000830»; 9 лютого 2022 року позивач сплатила заборгованість 
у розмірі 1 387,68 грн за спожиту нею електричну енергію за лічильником NIK2301 АП1, зав. № 0668272;
- з балансу розрахунків за особовим рахунком № НОМЕР_1 (квартира АДРЕСА_1 ) суди встановили, що на 1 лютого 2022 року заборгованість становить 105 363,12 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції зазначив, що заборгованість, яка утворилася у процесі правовідносин між відповідачами та попереднім власником квартири на 23 грудня 2021 року, не має жодного стосунку до позивача. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування боргу попереднього власника квартири позивачу, яка не використовувала електричну енергію, за споживання якої нарахований відповідний борг.
Апеляційний суд не погодився з таким висновком місцевого суду і зазначив, що заміна електролічильника і опломбування дооблікового автомата відбувались у присутності позивача, яка не подавала заяву про неправильне нарахування заборгованості за електроенергію відповідно до пункту 2.3.5 ПРРЕЕ 
і не оскаржувала дії учасників роздрібного ринку відповідно до пунктів 8.3.19 і 
8.3.20 зазначених Правил.
Крім того, апеляційний суд зазначив про обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.
З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.
Відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.
Проте новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна.
Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Верховного Суду 
від 1 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604св20), на який посилалася заявник у касаційній скарзі.
При цьому у постанові Верховного Суду від 1 вересня 2020 року 
у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604св20) викладено висновок про те, що чинним законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не визначено в договорі купівлі-продажу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки змісту договору купівлі-продажу від 23 грудня 2021 року та не перевірив, чи містить цей договір застереження про переведення на покупця боргу попереднього власника квартири та згоду кредитора на таку заміну.
Таким чином, доводи заявника касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного
Суду Верховного Суду від 1 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604св20), підтвердилися.
У справі, яка переглядається, позивач не вчиняла правочинів щодо прийняття боргу з оплати послуг за електричну енергію попереднього власника вказаної квартири. На неї не може бути покладено обов`язок зі сплати вказаної заборгованості, нарахованої відповідачами попередньому власнику до 23 грудня 2021 року, тобто до укладення позивачем договору купівлі-продажу квартири.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Щодо вирішення питання про належний спосіб судового захисту у спірних правовідносинах Верховний Суд керується таким.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права / інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права / інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права / інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право / інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим 
цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, 
провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 6 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20.
З урахуванням фактичних обставин цієї справи вимоги ОСОБА_1 про визнання відсутньою заборгованості попереднього власника квартири за її особовим рахунком відповідають критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення таких вимог відновлює порушені права позивача та встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачами до 23 грудня 2021 року.
Аналогічний правовий висновок щодо способу судового захисту у подібних справах Верховний Суд виклав у постанові від 1 вересня 2020 року 
у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604св20), про неврахування якого зазначає заявник у касаційній скарзі, а також у постанові від 26 січня 2022 року 
у справі № 201/11406/20 (провадження № 61-18079св21).
У пункті 58 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що задоволення вимоги боржника про зобов`язання перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір), може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу.
Враховуючи викладене, висновок суду апеляційної інстанції про обрання позивачем неефективного способу захисту права є помилковим.
Не можна погодитись з висновком апеляційного суду про недоведення позивачем позову щодо безпідставного включення заборгованості попереднього власника до особового рахунку позивача.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що після заміни електролічильника 
СА4-И678, зав. № 383572, з показами «73462», який був встановлений у квартирі під час володіння нею попереднім власником, позивач сплатила заборгованість за споживання електричної енергії у розмірі 9 958,30 грн, згідно з виставленим рахунком на 1 січня 2022 року.
Після цього позивачу встановлено новий лічильник NIK2301 АП1, зав. № 0668272, 
з показами «000004». 3 лютого 2022 року під час опломбування дооблікового автомата в квартирі позивача з електролічильника NIK2301А АП1, зав. № 0668272, знято покази «000830». За спожиту електроенергію за новим лічильником позивач сплатила у повному обсязі 1 387,68 грн.
При цьому вже на 1 лютого 2022 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 (квартира АДРЕСА_1 ) нараховано заборгованість 
у розмірі 105 363,12 грн.
Формально пославшись на те, що позивач була присутня під час заміни старого лічильника та встановлення нового, суд апеляційної інстанції не врахував зазначені обставини, не перевірив, за який період нарахована заборгованість у розмірі 105 363,12 грн, з урахуванням того, що:
- на 1 січня 2022 року заборгованість за старим лічильником СА4-И678 
зав. № 383572, становила 9 958,30 грн і таку заборгованість позивач сплатила 
20 січня 2022 року. При цьому аналогічний розмір заборгованості за особовим рахунком № НОМЕР_1 обліковувався у рахунку за електроенергію на 
1 грудня 2021 року;
- після встановлення 19 січня 2022 року нового лічильника позивач 
до 3 лютого 2022 року спожила 836 кіловат-годин (000830 - 000004), вартість яких у розмірі 1 387 грн сплатила. 
Також суд апеляційної інстанції помилково вважав, що нереалізація позивачем процедури, визначеної пунктом 2.3.5 ПРРЕЕ, і неоскарження дій учасників роздрібного ринку відповідно до пунктів 8.3.19 і 8.3.20 зазначених Правил, підтверджує недоведення неправомірності, оскільки зміст вказаних пунктів ПРРЕЕ свідчить про право позивача у разі виникнення сумніву у правильності показів розрахункових засобів вимірювальної техніки або визначення суми у пред`явленому до оплати документі подати відповідну заяву учаснику роздрібного ринку (пункт 2.3.5) та оскаржити дії чи бездіяльність учасників роздрібного ринку (пункти 8.3.19 і 8.3.20). При цьому вказані пункти не свідчать, що визначені ними дії є обов`язковим досудовим врегулюванням спору і не є вчинення таких дії перешкоджає зверненню до суду.
Водночас суд апеляційної інстанції правильно вказав, що для виключення з обліку вартості спожитої попереднім споживачем електричної енергії першочергово необхідно встановити обсяг спожитої попереднім споживачем електричної енергії, проте не перевірив на предмет законності та обґрунтованості висновок суду першої інстанцій, який зазначив, що заборгованість попереднього власника становить 105 363,12 грн.
Не врахувавши висновок Верховного Суду від 1 вересня 2020 року 
у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604св20), суд апеляційної інстанції внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, щодо періоду нарахування заборгованості за особовим рахунком № НОМЕР_1 . Тому висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову в зв`язку з недоведенням обставин належності цього боргу попередньому власнику та з підстав обрання неефективного способу захисту права (з двох взаємовиключних підстав) є передчасним, а ухвалене судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.
У Верховного Суду відсутні процесуальні повноваження на вчинення вказаних процесуальних дій (стаття 400 ЦПК України).
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої 
статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Під час нового розгляду справи суд має врахувати викладене, об`єктивно дослідити наявні у справі докази, дати належну оцінку доводам і запереченням сторін, встановити період нарахування заборгованості у розмірі 105 363,12 грн за особовим рахунком № НОМЕР_1 та коли у квартирі позивача був встановлений засіб обліку СА4-И678, зав. № 383572, і ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Враховуючи висновок суду касаційної інстанції про скасування постанови Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, якою скасовано рішення суду першої інстанції по суті вирішення позову, скасуванню також підлягає постанова Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, якою скасовано додаткове рішення місцевого суду про вирішення питання щодо розподілу судових витрат за результатами розгляду справи.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційний суд дійшов висновку про направлення справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, встановлених статтею 141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Білий Валерій Валерійович, задовольнити частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік