Справа №:2-320/11
Провадження №: 2/755/1590/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді - Марфіної Н.В.,
 
за участі секретарів - Булгакової Є.І., Мовчан А.С, Лазоришин А.В.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
представника відповідачів - ОСОБА_4 ,
представників третьої особи АТ «Універсал Банк» - Штуки А.Ю., Задорожного А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Акціонерне товариство «Універсал Банк», Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договору недійсним, -

у с т а н о в и в :

20.10.2010 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_6 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої позивачки ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання договору недійсним.
Ухвалою суду від 21.10.2010 року відкрите провадження у справі і призначено справу до розгляду в попередньому засіданні.
Ухвалою суду від 18.11.2010 року призначено справу до розгляду в судовому засіданні.
Ухвалою суду від 27.01.2011 року у справі затверджено мирову угоду і закрите провадження у справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23.02.2023 року задоволено заяву АТ «Універсал Банк» про забезпечення позову.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.03.2023 року закрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Універсал Банк», скасовані вжиті судом апеляційної інстанції заходи забезпечення позову.
Постановою Верховного Суду від 09.08.2023 року задоволено касаційну скаргу АТ «Універсал Банк», ухвалу Київського апеляційного суду від 16.03.2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14.09.2023 року задоволено заяву АТ «Універсал Банк» про забезпечення позову.
Постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2023 року скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27.01.2011 року про затвердження мирової угоди і закриття провадження у справі та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
15.11.2023 року матеріали справи надійшли до Дніпровського районного суду м. Києва.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.11.2023 року справу передано в провадження судді Марфіної Н.В.
Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За положеннями ч. 12 ст. 33 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.
Ураховуючи, що на час вирішення питання про прийняття справи до свого провадження малолітня позивачка ОСОБА_8 набула повноліття, а також з огляду на те, що до участі у справі слід залучити АТ «Універсал Банк», суд своєю ухвалою від 23.11.2023 року прийняв справу до свого провадження, залучив до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - АТ «Універсал Банк» та призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 11.04.2024 року задоволено заяву позивачки ОСОБА_2 та залишено її позовні вимоги без розгляду.
11.04.2024 року до суду надійшла заява представника позивачки ОСОБА_5 (відповідач - ОСОБА_3 , треті особи: АТ «Універсал Банк», Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації) про зміну підстав позову, у якій позивачка просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 19.04.2008 року між ОСОБА_2 , яка діяла у своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С.
Вимоги позовної заяви, з урахуванням змінених підстав позову, мотивовано тим, що 19.04.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та як законний представник малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за згодою батька, ОСОБА_3 , справжність підпису на заяві якого завірено Новохатньою Н.С. ПН КМНО, та на підставі витягу з розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.03.2008 року, укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений ПН КМНО Новохатньою Н.С. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору купівлі-продажу продавці продали, а покупець купив квартиру АДРЕСА_2 . Згідно п. 1.2. договору купівлі-продажу відчужувана квартира належить продавцям на підставі: 52/300 частин належить ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.05.1997 року; 196/300 частин належало ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 06.06.2002 року. Отже, за вказаним договором купівлі-продажу було відчужено належні позивачці 248/300 частин квартири. Проте, ОСОБА_2 , як на момент укладення оспорюваного договору, так і на даний час перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , а отже, остання діючи як законний представник позивача на підставі оспорюваного договору відчужила частину квартири останньої в своїх інтересах, оскільки вказана частина стала їх з ОСОБА_3 спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, подарована позивачці частина будинку, яка стала підставою для надання органом опіки та піклування згоди на відчуження належного позивачці майна, є набагато дешевшою, ніж належна позивачу частина квартири. Ураховуючи зазначене, договір купівлі-продажу квартири має бути визнаний недійсним. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.08.1995 року. Розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 25.03.2008 №249 «Про надання дозволу на відчуження та дарування нерухомого майна, що належить малолітнім та неповнолітнім дітям» наданий дозвіл ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на відчуження 248/300 частин квартири АДРЕСА_2 , які належать малолітній дочці ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за умови дарування останній частини житлового будинку АДРЕСА_3 . На підставі викладеного 19.04.2008 року укладений договір дарування частини житлового будинку з належними будівлями та спорудами, відповідно до якого ОСОБА_10 подарував позивачці частину будинку. В цей же день укладений оспорюваний договір купівлі-продажу відповідно до якого ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 належні позивачу 248/300 частин квартири. Згідно із п. 2.1. договору купівлі-продажу ціна квартири, що купується покупцем за цим договором становить 30000,00 грн. Зазначена ціна встановлена за згодою сторін цього договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. Проте, відповідно до Звіту про оцінку нерухомого майна - вартість 248/300 частин квартири станом на 19.04.2008 року становила 455100,00 грн. (еквівалент 90118,81 дол. США). Натомість, відповідно до Звіту про оцінку нерухомого майна - вартість частини подарованого позивачці житлового будинку станом на 19.04.2008 року складала 71700,00 грн. (еквівалент 14198,02 дол. США). Відповідно до п. 1.8. договору купівлі-продажу квартири, покупець стверджує, що придбає квартиру у спільну сумісну власність, оскільки на момент укладення цього договору перебуває в зареєстрованому шлюбі. Заява дружини покупця про згоду на укладення цього договору, справжність підпису на якій засвідчено Новохатньою Н.С. ПН КМНО, доведена до відома продавців. Позивачка отримала у ПН КМНО Новохатньої Н.С. копії заяв відповідачів, які останні надавали нотаріусу 19.04.2008 року при посвідченні оспорюваного договору. Так, у заяві ОСОБА_3 зазначено наступне: «… Я, ОСОБА_3 , що є батьком малолітньої доньки ОСОБА_7 «…» цією заявою підтверджую, що даю свою згоду на відчуження належної моїй малолітній дочці, ОСОБА_7 , на праві власності частини квартири АДРЕСА_2 , на підписання від імені малолітньої дочки відповідного договору її матір`ю ОСОБА_2 ». У заяві ОСОБА_2 зазначено наступне: «…Я, ОСОБА_2 , даю згоду своєму чоловікові, ОСОБА_3 , з яким я перебуваю в зареєстрованому шлюбі, на придбання квартири АДРЕСА_2 . При цьому заявляю, що такий правочин відповідає інтересам нашої сім`ї та погоджуюсь, що б умови договору купівлі-продажу вищевказаної квартири (у тому числі сума договору) визначалися моїм чоловіком (або його представником) самостійно…». Внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-продажу позивач отримав майно, яке в шість разів дешевше, ніж належна їй частина квартири, а ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 набули у спільну сумісну власність подружжя належну позивачу частину квартири за ціною, яка була в 15 разів менше за ринкову. Згідно ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно ч. 3 ст. 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. ОСОБА_2 , діючи як законний представник позивача від імені останньої уклала на свою користь оспорюваний договір купівлі-продажу, оскільки на підставі вказаного договору ОСОБА_2 набула частину квартири позивача у спільну сумісну власність подружжя, наслідком чого стало зменшення вартості належного позивачу майна у шість разів. Оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу вчинений законним представником позивача у своїх інтересах, а внаслідок укладення вказаного договору вартість належного позивачу майна зменшилась у шість разів, вказаний правочин суперечить як закону, так і правам та інтересам малолітньої дитини, що є підставою для визнання його недійсним. Посилаючись на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.11.2023 року у справі №278/2848/21, від 25.09.2019 року у справі №727/3501/16-ц, від 19.01.2021 року у справі №910/12791/19 від 19.05.2021 року у справі №642/7417/18, від 10.11.2021 року у справі №757/50762/18-ц позивачка зазначає, що частино 3 ст. 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Тобто, з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є. Отже, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. Сторона позивача посилається на положення ст.ст. 60, 61, 63, 70 СК України та висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17, від 06.02.2019 року у справі №154/3223/15, від 05.04.2018 року у справі №404/1515/16-ц: «Апеляційний суд, належним чином дослідивши наявні у справі докази та надаючи їм оцінку, врахувавши принцип свободи договору, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки Особа - 2, здійснюючи продаж належної на праві власності Особа-1 спірної квартири, мав на меті набуття цієї квартири у власність в інтересах своєї сім`ї, оскільки покупцем була його дружина Особа-3, якій він надав нотаріально завірену згоду на придбання майна, тобто переслідував особисту мету, діяв не в інтересах довірителя, на підставі оспорюваного правочину набув разом з дружиною право спільної сумісної власності на цю квартиру».
Протокольною ухвалою суду від 29.05.2024 року, ураховуючи положення ч. 3 ст. 49 ЦПК України, а також урахувавши і фактичну зміну обставин справи, які полягають у набутті позивачкою ОСОБА_5 повноліття та з`ясування питання про те, що квартира за спірним договором купівлі-продажу перебуває в іпотеці банку, з огляду також на думку представника АТ «Універсал Банк» Хребет Т.І., яка мала заперечення щодо суті змінених підстав позову і не висловлювала своїх заперечень щодо прийняття до розгляду заяви про зміну підстав позову, заяву про зміну підстав позову прийнято до розгляду.
Ухвалою суду від 29.05.2024 року за заявою представника позивача залучено до участі у справі в якості співвідповідача - ОСОБА_2 .
18.06.2024 року до суду надійшли пояснення представника третьої особи АТ «Універсал Банк», у яких представник просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №249 від 25.03.2008 року відповідачам був наданий дозвіл на продаж 248/300 частин кв. АДРЕСА_2 , які належать малолітній дочці ОСОБА_7 за умови одночасного дарування на її ім`я частини житлового будинку АДРЕСА_3 . 19.04.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та як законний представник малолітньої ОСОБА_7 за згодою ОСОБА_3 був укладений спірний договір купівлі-продажу. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору продавці продали, а покупець купив квартиру АДРЕСА_2 . Згідно з п. 2.1. цього договору ціна квартири, що купується становить 30000,00 грн. Зазначена ціна встановлена за згодою сторін договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. 19.04.2008 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 від імені якої діють законні представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування частини житлового будинку АДРЕСА_3 . Відповідно до п. 5 договору дарування цей дар сторони оцінюють в сумі 40110,00 грн. Відповідно до ст. 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Вказана норма СК України направлена на посилання захисту житлових та майнових прав дітей і надає право органам опіки та піклування відмовляти у наданні батькам дитини згоди на вчинення правочинів, в результаті яких порушуються права на житло такої дитини, тобто дитина буде позбавлена права власності або права користування житлом без надання іншого рівноцінного житла або покращення житлових умов. При цьому, позивачці було подаровано частину приватного житлового будинку. Крім того, позивачка по теперішній час зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 разом з своїми батьками та ОСОБА_6 . Посилаючись на положення ст. 177 СК України, ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» представник зазначає, що дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державного пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо їх майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. У постановах Верховного суду України від 30.09.2015 у справі №6-384цс15, віж 09.11.2016 року у справі №6-930цс16 викладено правовий висновок про те, що власник майна, який одночасно є законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Аналогічний правовий висновок щодо застосування ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі №206/4980/15, від 17.06.2020 року у справі №727/5978/14-ц, від 18.11.2020 року у справі №545/619/18. Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. При цьому, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 20.01.2016 року у справі №504/294/14-ц та підтриманої у постанові ВП ВС від 29.09.2020 року у справі №757/13243/17, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. Враховуючи те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири було укладено законними представниками малолітньої на той час позивачки, а орган опіки та піклування надав дозвіл на укладання такого договору, з огляду на те, що він не порушуватиме інтереси дитини, оскільки їй подарована частина житлового будинку. Крім того, представник зазначає, що виноски експертів додані до заяви про зміну підстав позову не є належними та допустимими доказами, оскільки в них відсутні дані, щодо попередження експертів про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також не вказано, що висновки підготовлені для подання до суду. У цьому питання представник посилається на зміст постанови ВП ВС від 18.12.2019 року у справі №522/1029/18. Також представник вказує, що 27.06.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №010-2008-2171, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення та строковості грошові кошти у розмірі 97300 дол. США, за умови сплати відсотків у розмірі 14,95% річних за користування коштами та їх повернення в строк до 10.06.2028 року. 27.06.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки №010-2008-2171-Р відповідно до якого, поручитель зобов`язується перед кредитором, відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору №010-2008-2171 від 27.06.2008 року укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. 27.06.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки у відповідності до умов якого в іпотеку банку було передано кв. АДРЕСА_2 , що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 19.04.2008 року. Відповідно до заяви від 27.06.2008 року, ОСОБА_2 (яка є поручителем та дружиною ОСОБА_3 ) надала згоду на укладення чоловіком договору про отримання кредиту та на укладання іпотечного договору в забезпечення виконання ним зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до вказаної заяви, ОСОБА_2 з умовами договору кредиту та іпотечного договору ознайомлена, проекти договорів, які нею прочитані, відповідають її з чоловіком волевиявленню, дії ОСОБА_3 при укладанні вказаних договорів відповідають інтересам сім`ї. У зв`язку з невиконанням позичальником та поручителем взятих на себе зобов`язань перед банком 15.07.2009 року та 25.10.2010 року банк направив позичальнику та поручителю вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором. 10.01.2011 року банк звернувся до суду із позовом до позичальника та поручителя з вимогою про солідарне стягнення заборгованості за договором кредиту №010-2008-2171. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.11.2013 року у справі №2-1070/11 стягнуто солідарно з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором в сумі 1229768,53 грн. та судові витрати - 1943,20 грн. Разом з цим, вказане рішення суду першої інстанції скасоване в частині поручителі ОСОБА_2 рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2015 року та у задоволенні позову банку до поручителя відмовлено. Водночас, позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу було подано 20.10.2010 року і у разі задоволення позову буде застосовано наслідки недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК України та банк буде позбавлений можливості звернути стягнення на предмет іпотеки - кв. АДРЕСА_2 . У цьому контексті представник банку посилається на положення ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України. Представник посилається на зміст постанов Верховного Суду від 07.12.2008 року у справі №910/7547/17, від 27.05.2020 року у справі №641/9904/16-ц, у яких зроблено висновок про те, що з конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. На думку представника банку, дії позивачки з ініціювання штучного судового процесу не можуть вважатись справедливими та добросовісними. Дії позивача порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника, оскільки визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, яка є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки, може завдати шкоди банку шляхом позбавлення його можливості задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки, що є нічим іншим, як однією з форм зловживання правом. Ініціювання позивачем позову здійснено з метою завдання шкоди інтересам кредитора та не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Ухвалою суду від 19.06.2024 року задоволене клопотання представника позивача про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.
Ухвалою суду від 22.08.2024 року закрите підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
08.10.2024 року до суду надійшли заперечення сторони позивача на пояснення третьої особи АТ «Універсал Банк» у яких представник зазначає, що підставою позовних вимог є те, що мати позивачки діючи як її законний представник, на підставі оспорюваного договору відчужила частину квартири позивачки фактично у своїх інтересах, оскільки на момент вчинення правочину перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Відповідачка ОСОБА_2 , діючи як законний представник позивача, від імені останньої, уклала на свою користь оспорюваний договір купівлі-продажу, оскільки на підставі вказаного договору набула частину квартири позивача у спільну сумісну власність подружжя з ОСОБА_3 . Таким чином, посилання банку на те, що орган опіки та піклування надав згоду на укладання договору купівлі-продажу, за наявності прямої заборони укладання законними представниками таких договорів в своїх інтересах, є безпідставними. Суб`єкт оціночної діяльності та/або оцінювач не є судовими експертами, а звіт про оцінку майна не є висновком судового експерта. Звіт про оцінку майна є письмовим доказом по справі, який має оцінюватися разом із іншими доказами. Банк не надав жодного доказу на спростування вартості майна, визначеної на підставі звітів про оцінку майна, як письмових доказів. Визнання договору купівлі-продажу недійсним не вплине на права банку, як іпотекодержателя, оскільки іпотека на квартиру буде дійсною для позивачки, до якої перейде право власності на квартиру. З умов оспорюваного договору вбачається, що ОСОБА_2 як законний представник позивача діяла на свою користь та на користь свого чоловіка всупереч інтересам дитини. Спірний договір був підставою для укладення договору іпотеки. Якщо будь-яка особа беручи в заставу квартиру діє з розумною обачністю виходячи з умов договору купівлі-продажу цієї квартири з аналогічними умовами, що й в оспорюваному договорі, вона має розуміти можливість визнання такого договору купівлі-продажу недійсним як оспорюваного правочину. Представник позивача вказує, що дії банку стосовно вимог про повернення всієї суми кредиту менш ніж через місяць з дня його укладання свідчать про те, що представники банку були обізнані про незаконність дій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо укладення договору купівлі-продажу квартири як законними представниками в своїх інтересах, тому посилання банку на зловживання позивачем правом на позов, за умови що її права неправомірними діями її законних представників були порушені та про які було відомо банку, є необґрунтованими.
01.11.2024 року до суду надійшли додаткові пояснення АТ «Універсал Банк», у яких представник посилається на положення ст.ст. 2, 44 ЦПК України, ст.ст. 3, 13, 16 ЦК України, зміст постанов Верховного Суду від 07.08.2024 року у справі №501/3714/22, від 01.03.2021 року у справі №180/1735/16-ц, від 18.04.2022 року у справі №520/1185/16-ц, від 05.12.2022 року у справі №214/7462/20, від 16.06.2021 року у справі №554/4741/19, від 08.02.2022 року у справі №209/3085/20, від 05.09.2022 року у справі №519/2-5034/11, від 10.09.2019 року у справі №390/34/17, від 11.11.2019 року у справі №337/474/14-ц, від 11.12.2023 року у справі №463/13099/21, від 19.02.2024 року у справі №567/3/22, від 14.05.2024 року у справі №357/13500/18, від 16.06.2021 року у справі №747/306/19, від 27.10.2021 року у справі №522/2736/16-ц, зміст рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021 року №2-р(ІІ)2021 у справі №3-95/2020(193/20) та зазначає, що спір між сторонами фактично відсутній, а позов є штучним. Квартира АДРЕСА_2 передавалась в іпотеку банку позичальником ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 виступила фінансовим поручителем за кредитним зобов`язаннями позичальника. Борг за кредитним договором від 27.06.2008 року почав утворюватися у 2009 році, невдовзі після укладення договору кредиту. Позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу був поданий в жовтні 2010 року незадовго до звернення банку із позовом про стягнення заборгованості на етапі наявності заборгованості та обов`язку повернення кредитних коштів в цілому. Сторони спору будучи обізнаними про те, що квартира передана в іпотеку банку та є ризик звернення на неї стягнення не повідомили суд про такий факт та заінтересованість у розгляді справи іпотекодержателя, а також самого іпотекодержателя про подання та наслідки вирішення позову. Тобто, сторони справи будучи обізнаними, що невиконання грошових зобов`язань призводить до реалізації кредитором права на звернення до суду про стягнення боргу або застосування інших правових механізмів позасудового задоволення своїх вимог, завчасно, не очікуючи подання позову про стягнення боргу, розпочали судовий процес, наслідком якого є виведення предмета забезпечення за межі юридичних можливостей звернення на нього стягнення. У цій справі ухвалою суду від 27.01.2011 року було затверджено мирову угоду, відповідно до якої квартира повернулась у власність ОСОБА_8 та ОСОБА_2 у відповідних частках, при цьому сам договір купівлі-продажу недійсним не визнаний та не розірваний. За таких обставин є обґрунтовані підстави для висновків про наявність ознак недобросовісності у діях сторін договору купівлі-продажу, які полягають у нанесенні шкоди кредитору у спосіб унеможливлення задоволення грошових вимог за рахунок предмета забезпечення. Окрім того, наявність певного дійсного сімейного майнового спору завжди вказує на внутрішній конфлікт, а ураховуючи, що предметом спору є майно значної вартості - квартира, то такий конфлікт за реальних та загальних обставин породжує наслідки. Натомість відповідачі з 26.08.1995 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та продовжують проживати в іпотечній квартирі, у якій також зареєстрована і проживає позивачка. У цій справі було досягнуто мирової угоди, необґрунтованим та нелогічним убачається наявність дійсного спору про оспорення правочину, вирішення його мировою угодою з односторонньою реституцією, в якій ОСОБА_3 не повертається сплачена вартість квартири, а також не повертається у власність ОСОБА_10 частина житлового будинку подарована останнім позивачці, що було здійснено для відчуження її частки за спірним договором купівлі-продажу. Зазначені обставини додатково вказують на штучність спору. Постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2023 року справу було направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. В подальшому позивачка ОСОБА_2 відмовилась від своїх позовних вимог і її було залучено до участі у справі в якості співвідповідача. Скориставшись такими обставинами позивачка ОСОБА_5 , яка набула повноліття, повністю змінила підстави позову на більш переконливіші для суду. У цій справі позивачку представляє ОСОБА_1 , яка подала заяву про зміну підстав позову та інші заяви по справі. Водночас, ОСОБА_1 здійснювала представництво ОСОБА_3 у виконавчому провадженні НОМЕР_4 про стягнення з останнього заборгованості на підставі рішення суду у справі №2-1070/11. Здійснення ОСОБА_1 представництва ОСОБА_5 у цій справі та представництва ОСОБА_3 у зазначеному виконавчому провадженні у правовідносинах, що стосуються прав та інтересів АТ «Універсал Банк», вочевидь є свідченням того, що між сторонами відсутній спір щодо оспорюваного договору купівлі-продажу, а дійсними намірами, які переслідують сторони, є позбавлення іпотекодержателя можливості задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки. Убачається, що на етапі укладання кредитного та іпотечного договорів, сторонами у справі було проведено підготовку та створення юридичного підґрунтя, що включає здійснення недобросовісної маніпуляції обставинами іпотечних правовідносин за рахунок належних тоді ще малолітній ОСОБА_5 охоронюваних законом прав та інтересів, про що свідчать як підстави позову в першій редакції, так і в зміненій. При цьому, відповідачі перед укладенням кредитного договору надали інформацію, згідно якої їхня трудова діяльність пов`язана з наданням послуг у сфері нерухомості, що забезпечувало необхідний обсяг знань з метою створення обставин для подальшого виведення квартири з-під іпотечних обтяжень. Поза розумним сумнівом, враховуючи наведені факти, зокрема, що сплата за кредитним договором припинилась невдовзі після отримання кредиту, зміст спірного договору, обставини його укладення, невиконання зобов`язань за кредитним договором та за рішенням суду про стягнення заборгованості, сферу діяльності відповідачів, наявність ухвали про затвердження мирової угоди тощо, є обґрунтовані підстави стверджувати, що відповідачі із використанням та маніпуляцією охоронюваними законом правами та інтересами дитини, застосуванням знань у сфері нерухомості, створили умови для подальшого оспорювання договору купівлі-продажу та позбавлення кредитора права забезпечення. Позивачка володіє більш ніж 20 об`єктами нерухомого майна, придбаними у тому числі у 2014 році, році у якому позивачка набула повноліття, що поза сумнівом відбулось за сприяння батьків, зайнятих у цій сфері. Також представник вказує, що сторони оспорюваного договору, керуючись свободою договору, вільні визначити будь-яку вартість купівлі-продажу, більшу або меншу ринкової, та інші умови пов`язані з укладенням договору. Якщо ціна договору купівлі-продажу не відповідає ринковій ціні, це не є наслідком для недійсності правочину і не призводить до звуження прав та інтересів сторін договору, які на власний розсуд визначили ціну, відображену у договорі. При укладення договору купівлі-продажу права, свободи та інтереси тоді ще малолітньої позивачки були забезпечені наданням згоди її батьків - законних представників, які також були сторонами правочину, та участю і дозволом органу опіки та піклування, який був поставлений до відома про предмет договору та надання гарантій для дитини. Оспорюваний договір є внутрішньо сімейним і його сторони, як члени однієї родини, діяли відкрито для себе та без намірів заподіяння шкоди один одному. Твердження про дисбаланс між ціною продажу та вартістю майна отриманого позивачкою у подарунок, з огляду на сторін договору, положення про свободу договору, законність дій батьків, не свідчить про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним та звуження матеріальних інтересів дитини. На думку представника, у даному випадку права та інтереси позивачки захищені ч. 9 ст. 177 СК України, відповідно до якої остання має право на відшкодування завданої їй матеріальної шкоди виходячи з дійсної ринкової вартості майна. Представник вважає, що належним способом захисту буде відшкодування різниці між фактичної ціною продажу та ринковою, а не оспорення договору купівлі-продажу і порушення прав та інтересів кредитора. Після скасування ухвали суду про затвердження мирової угоди справу було направлено для продовження розгляду. ОСОБА_2 відмовилась від своїх позовних вимог і її було залучено до участі у справі в якості співвідповідача. Позивачка ОСОБА_5 змінила підстави позову і просить визнати недійсним договір купівлі-продажу в цілому, зокрема і в тій частині, яка їй не належала, тобто договір купівлі-продажу безпідставно оспорюється в цілому. ОСОБА_2 відмовилась від своїх позовних вимог, отже нею не оспорюється законність договору в частині належної їй частки. Виходячи з положень ст. 64 СК України, той з подружжя, який відчужує іншому належну йому частку у праві власності (виділену або не виділену), не набуває після цього право спільної сумісної власності на відчужену частку в порядку ст. 60 СК України, адже подружжя діє між собою та користуючись свободою договору продавець здійснює повне відчуження належних йому прав на користь іншого з подружжя. Такий саме правовий наслідок має застосовуватися і щодо відчуження майна, яке в цілому належить на праві власності одному з подружжя. Протилежний висновок призвів би до нівелювання положень ст. 64 СК України, самої суті договору купівлі-продажу між подружжям, очікуваного правового режиму майна та наслідків, що виникають при купівлі-продажу. Метою договору купівлі-продажу є передача речі від одного власника іншому. Відтак, оскільки договір укладається між подружжям, не можуть застосовуватись наслідки ст. 60 СК України про подальшу презумпцію належності майна, придбаного у шлюбі, на праві спільної сумісної власності подружжя. Конструкція ст. 60 СК України та окреме регулювання правовідносин ст. 64 СК України вказує на те, що ст. 60 СК України регулює правовідносини у зв`язку з набуттям подружжям майна у третіх осіб, а не один в одного. Той факт, що в договорі купівлі-продажу вказано, що майно придбавається у спільну сумісну власність, а інший з подружжя надав згоду на придбання майна, не відміняє порядку застосування норами ст. 64 СК України та правових підстав, що регламентує вказана норма закону виходячи з викладеного вище. ОСОБА_2 не є стороною договору купівлі-продажу в частині відчуження своєї частки. При цьому, також алогічно виглядає нотаріальна заява ОСОБА_2 , якою вона надає згоду своєму чоловікові на укладення договору купівлі-продажу квартири, за яким вона виступає продавцем. Продаж законним представником малолітньої дитини майна, що належить цій малолітній дитині, на користь іншого з подружжя, також законного представника малолітньої дитини, так само не створює для продавця (одного з подружжя) виникнення права спільної сумісної власності на майно, що належало малолітній дитині, оскільки правочин є суто внутрішньо сімейним, за наявності згоди батьків про продаж частки дитини виключній особі та дозволу органу опіки та піклування. Укладенням договору сторони не переслідували особистої або корисливої мети по відношенню до спільної дитини і доказів цьому не надано. Квартира залишається у користуванні сторін спору, про що свідчать адреса реєстрації місця їхнього проживання. При цьому дитині передано в дар частку в домоволодінні. Положення ст. 177 СК України врегульовують правила управління майном дитини. Здійснення матір`ю управління майном дитини у спосіб його продажу на користь свого чоловіка, батька дитини, не призводить до набуття матір`ю права спільної сумісної власності на майно, що належало дитині. В даному випадку мати діє як законний представник, а не на підставі договору доручення. Не можливо дійти висновків про те, що ОСОБА_2 , будучі продавцем та законним представником продавця, також є стороною правочину зі сторони покупця (як щодо своєї частки так і щодо частки дитини), діяла в своїх інтересах та набула права спільної сумісної власності у майні подружжя. На думку представника, у цій справі не можуть бути застосовані положення ст. 238 ЦК України щодо кваліфікації дій законного представника позивачки - відповідачки ОСОБА_2 «у своїх інтересах». Натомість належний спосіб захисту прав та інтересів, якщо такі дійсно були порушені, має ґрунтуватись на ч. 9 ст. 177 СК України. У цій справі правовідносини виникли в середині сім`ї, між подружжям/батьками та дитиною. Договір купівлі-продажу укладено за участі малолітньої дитини, за наявної згоди батьків та органу опіки і піклування. Укладенням договору сторони не переслідували особистої або корисливої мети по відношенню до дитини і доказів цьому не надано, квартира залишається у користуванні сторін, тому посилання сторони позивача на зміст постанови СВ у справі №278/2848/21 є безпідставними. Також представник зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2023 року справу було направлено для продовження розгляду і відповідно справа мала бути прийнята до провадження зі стадії розгляду по суті, однак суд своєю ухвалою призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання і відповідно заява про зміну підстав позову не могла бути прийнята до розгляду судом. Якщо умовно врахувати, що справа апеляційним судом була направлена на новий розгляд, то підстави позову могли бути змінені лише у виключних випадках згідно положень ч. 4 ст. 49 ЦПК України. При цьому, відповідно до матеріалів та обставин справи, фактичні обставини справи не зазнали будь-яких змін, а відтак відсутня передбачена законом можливість і необхідність у зміні підстав позову. Набуття позивачкою повноліття не є зміною фактичних обставин справи.
Ухвалою суду від 05.03.2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника АТ «Універсал Банк» про визнання подання позовної заяви та заяви про зміну предмету позову зловживанням процесуальними правами і залишення позову без розгляду.
Ухвалою суду від 24.06.2025 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 11.07.2025 року продовжено розгляд справи.
Протокольною ухвалою від 21.11.2025 року суд на підставі положень 243 ЦПК України повернувся до з`ясування обставин справи, визнав явку відповідачів в судове засідання обов`язковою для заслуховування їх пояснень з урахуванням доводів представників АТ «Універсал Банк» щодо спланованості дій сторін з приводу виведення предмету іпотеки з-під обтяження.
В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і пояснила суду, що позивач даним позовом намагається захистити право власності на квартиру, порушене в момент її часткової цивільної дієздатності її батьками. Вказані права порушені як батьками позивача, які користуючись повноваженнями законних представників відчужили майно позивача у свою власність, так і банком, працівники якого, ознайомившись з оскаржуваним договором, усвідомлювали, що вказаний договір укладений всупереч положенням ЦК України, який забороняє представнику вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах. Банк є суб`єктом підприємницької діяльності та діє виключно для отримання прибутку, через що при укладенні кредитного та іпотечного договорів усвідомлено приймав на себе підприємницькі ризики, пов`язані з суб`єктним складом договору купівлі-продажу квартири під заставу якої видавав ОСОБА_3 кредитні кошти. Тому неспроможними є твердження банку про те, що негативні наслідки недійсності оспорюваного договору мають нести тільки відповідачі, шляхом стягнення з останніх грошових коштів, а не банк, права та інтереси якого порушуються недійсністю спірного договору. Оскільки відповідачі уклали оспорюваний договір всупереч закону, а банк усвідомлюючи вказаний факт діючи недобросовісно та не розумно, прийняв спірну квартиру в іпотеку, порушене право позивача має бути захищене в обраний спосіб, навіть не зважаючи на можливі порушення прав банку. Органом опіки та піклування був наданий дозвіл на відчуження належної позивачці частини квартири за умови дарування їй частини житлового будинку. 19.04.2008 року був укладений договір дарування частини житлового будинку і в цей же день був укладений спірний договір купівлі-продажу. Оскільки в моменту укладення спірного договору відповідачі перебували у шлюбі, при посвідчені договору ОСОБА_2 надала своєму чоловікові нотаріальну згоду на укладення договору. Придбання квартири у спільну сумісну власність відповідачів підтверджується і п. 1.8. спірного договору. Крім того, у цей же день відповідач ОСОБА_3 , як батько малолітньої дочки, надав нотаріальну згоду на відчуження належної позивачці частини квартири та на підписання від її імені відповідного договору матір`ю. Таким чином, ОСОБА_2 , діючи як законний представник позивача від імені останньої уклала на свою користь оспорюваний договір купівлі-продажу, оскільки на підставі вказаного договору ОСОБА_2 набула частину квартири позивача у спільну сумісну власність подружжя. Крім того, згідно наявних в матеріалах справи письмових доказів, відчужена частина квартири позивачки коштувала 455100,00 грн., а вартість подарованої їй частини будинку становила 71700,00 грн. Отже, внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-продажу позивач отримав майно, яке в шість разів дешевше, ніж належна їй частина квартири, а відповідачі набули у спільну сумісну власність подружжя належну позивачу частину квартири за ціною, яка в 15 разів менше за ринкову. Оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу вчинений законним представником позивача в своїх інтересах, а внаслідок укладення вказаного договору вартість належного позивачу майна зменшилась у шість разів, вказаний правочин є недійсним. ОСОБА_3 на підставі оспорюваного договору передав квартиру в іпотеку ВАТ «Універсал Банк» на підставі договору від 27.06.2008 року. У преамбулі оспорюваного договору купівлі-продажу зазначено, що вказаний договір укладається між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої особи ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за згодою батька, ОСОБА_3 . З викладеного вбачається, що під час укладання іпотечного договору банк був обізнаний, що ОСОБА_3 передає в іпотеку банку квартиру, що набута останнім за оспорюваним правочином. Тому, посилання банку на порушення його прав, за умови що останній при укладанні іпотечного договору розумів оспорюваність договору купівлі-продажу, є безпідставними.
Відповідачі та їх представник в судовому засіданні відмовились надавати власні пояснення по справі та відмовились відповідати на питання, зокрема представника АТ «Універсал Банк».
Представник третьої особи АТ «Універсал Банк» в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову, просить залишити позов без задоволення та пояснив суду, що у даній справі відсутній спір між сторонами та наявні недобросовісні дії сторін спору. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Спір між сторонами фактично відсутній, а позов є штучним. Квартира АДРЕСА_2 передавалась в іпотеку АТ «Універсал Банк» позичальником ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 виступила фінансовим поручителем за вказаними зобов`язаннями. Під час провадження у справі №2-1070/11, що розглядалась Дніпровським районним судом міста Києва за поданим в січні 2011 року позовом АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2008 року установлено, що борг почав утворюватися у 2009 році, тобто невдовзі після укладення 27 червня 2008 року кредитного договору. Додатково вказана обставина підтверджена у постанові Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у справі №755/15969/20 за позовом АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Цей позов у справі №2-320/11 поданий у жовтні 2010 року, тобто незадовго до звернення АТ «Універсал Банк» з позовом про стягнення заборгованості та за наявної заборгованості і обов`язку повернення кредитних коштів в цілому. Сторони цього спору, будучи обізнаними про те, що квартира передана в забезпечення АТ «Універсал Банк» та є ризик звернення на неї стягнення, не повідомляли суд про такий факт та заінтересованість у розгляді справи іпотекодержателя, а також самого іпотекодержателя про подання та наслідки вирішення позову. Тобто, сторони цієї справи, будучи обізнаними, що невиконання боргових зобов`язань призводить до реалізації кредитором права на звернення до суду про стягнення боргу або застосування інших правових механізмів позасудового задоволення своїх вимог, завчасно, не очікуючи подання позову про стягнення боргу, розпочали судовий процес, наслідком якого переслідували намір вивести предмет забезпечення за межі юридичних можливостей звернення на нього стягнення або суттєво ускладнити цей процес. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2011 року провадження у справі закінчено шляхом затвердження між сторонами мирової угоди, відповідно до якої квартира АДРЕСА_2 повернулась у власність ОСОБА_8 та ОСОБА_2 у відповідних частках. При цьому сам договір купівлі-продажу недійсним не визнаний та не розірваний. За вказаних обставин є обґрунтовані підстави для висновків про наявність ознак недобросовісності у діях сторін договору купівлі-продажу, які полягають у нанесенні шкоди кредитору у спосіб унеможливлення задоволення грошових вимог за рахунок предмета забезпечення. Окрім того, наявність певного дійсного сімейного майнового спору завжди вказує на внутрішній конфлікт, а ураховуючи, що предметом спору є майно значної вартості - квартира, то такий конфлікт за реальних та загальних обставин породжує наслідки. Натомість ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 26 серпня 1995 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та продовжують проживати у квартирі АДРЕСА_2 . За вказаною адресою також проживає і зареєстрована ОСОБА_8 . Ураховуючи, що у справі №2-320/11 досягнуто мирової угоди, необґрунтованим та сумнівним убачається наявність дійсного спору про оспорення правочину, вирішення його мировою угодою з односторонньою реституцією, в якій ОСОБА_3 не повертається сплачена вартість квартири, а також не повертається у власність ОСОБА_10 1/2 частина житлового будинку, дарування якої на користь ОСОБА_8 було умовою продажу ОСОБА_8 та ОСОБА_2 своїх часток у квартирі. Зазначені обставини додатково вказують на штучність спору. Постановою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Під час продовженого розгляду справи ОСОБА_2 відмовилась від своїх вимог, її залучено до участі у справі в якості відповідача. ОСОБА_8 , яка вже набула повноліття, скориставшись такими обставинами, зокрема і процесуальними порушеннями, повністю змінила підстави позову на переконливіші для суду. Інтереси ОСОБА_8 у цій справі представляє ОСОБА_1 , якою подано заяву про зміну предмету позову та інші заяви по справі. Водночас, в межах виконавчого провадження НОМЕР_4 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості на підставі рішення суду у справі №2-1070/11, ОСОБА_1 також здійснювала і його представництво. Здійснення останньою представництва ОСОБА_3 , а потім і ОСОБА_8 у правовідносинах, які стосуються прав та інтересів АТ «Універсал Банк», вочевидь є свідченням того, що між сторонами відсутній спір щодо оспорюваного договору купівлі-продажу, а дійсними намірами, які переслідують сторони, є позбавлення іпотекодержателя можливості задовольнити своєї вимоги за рахунок предмета іпотеки. Ще на етапі укладення кредитного та забезпечувального договорів, сторонами у справі фактично проведено підготовку та створення юридичного підґрунтя, що включає здійснення недобросовісної маніпуляції обставинами іпотечних правовідносин за рахунок належних тоді ще малолітній ОСОБА_8 охоронюваних законом прав та інтересів, про що свідчать як підстави позову в першій редакції, так і в зміненій. При цьому, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перед укладенням кредитного договору надали інформацію, згідно якої їхня трудова діяльність пов`язана із наданням послуг у сфері нерухомості (також підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), що забезпечувало необхідний обсяг знань з метою створення обставин для подальшого виведення квартири з-під іпотечних обтяжень. Тобто, поза розумним сумнівом, ураховуючи наведені вище факти, зокрема, що сплата по кредитному договору припинилась невдовзі після отримання кредиту; зміст договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , за яких ОСОБА_3 набув на неї власність; обставини укладення оспорюваного договору; невиконання зобов`язань за кредитним договором та за рішенням суду про стягнення заборгованості; сферу діяльності відповідачів у справі; наявність ухвали про затвердження мирової угоди та інші наведені факти, є обґрунтовані підстави стверджувати, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 із використанням та маніпуляцією охоронюваних законом прав та інтересів дитини, застосуванням знань у сфері нерухомості, створили умови для подальшого оспорення договору купівлі-продажу квартири та позбавлення кредитора на право забезпечення. Твердження представника позивача про те, що АТ «Універсал Банк» в момент укладення іпотечного договору володів інформацію про обставини незаконного, з її слів, набуття ОСОБА_3 квартири, а відтак банк свідомо передбачав, що іпотекодавець набув право власності на предмет іпотеки за оспорюваним договором - безпідставні та не ґрунтуються на законі. На момент укладення договору іпотеки не існувало спору про недійсність правочину - договору купівлі-продажу, а відтак такий правочин був достатньою правовою підставою для прийняття банком рішення для укладення договору іпотеки. При цьому, для забезпечення законності оспорюваного натепер договору купівлі-продажу, сторони у справі залучили у встановленому законом порядку Орган опіки та піклування, якому доведено до відома наміри та обставини вчинюваного правочину та заперечень від якого не вказано, а порушень прав дитини не установлено. Позивачка володіє більш ніж 20 об`єктами нерухомого майна, придбаного в тому числі і у 2014 році за договорами купівлі-продажу, тобто в році, в якому настало повноліття останньої, що поза сумнівом відбулось за сприяння батьків, зайнятих у цій сфері. Відповідачі фактично не мають заінтересованість щодо цього судового провадження, про яке їм відомо. Відсутність в будь-якому виразі реакції щодо заявлених вимог свідчить про їхню заінтересованість у вирішенні справи із задоволенням позовних вимог. Сукупність наведених ознак як щодо провадження у справі так і щодо поданих доказів свідчить про штучність поданого позову та про відсутність дійсного спору між сторонами. Для правильної оцінки дій учасників справи неможливо обмежуватись лише обставинами справи після направлення справи для продовження розгляду і з моменту подання заяви про зміну підстав позову. Значення має весь рух провадження у справі з моменту пред`явлення позову, оскільки виключно сукупність всіх обставин дає змогу надати обґрунтовану оцінку діям сторін у справі. Сторони оспорюваного договору, керуючись свободою договору, вільні визначити будь-яку вартість купівлі-продажу, більшу або меншу ринкової, та інші умови пов`язані з укладенням договору. Якщо ціна договору купівлі-продажу не відповідає ринковій ціні, це не є наслідком для недійсності правочину і не призводить до звуження прав та інтересів сторін договору, які на власний розсуд визначили ціну, відображену в договорі. При укладенні договору купівлі-продажу права, свободи та інтереси тоді ще малолітньої позивачки були забезпечені наданням згоди її батьків - законних представників, які також були сторонами правочину, та участю і дозволу органу опіки та піклування, який був поставлений до відома про предмет договору та надані гарантії для дитини. При цьому оспорюваний договір є внутрішньо сімейним і його сторони, як члени однієї родини, діяли відкрито для себе та без намірів заподіяння шкоди один одному. Доказів про протилежне матеріали справи не містять. Твердження про дисбаланс між ціною договору купівлі-продажу та дійсною вартістю майна (як проданого, та і отриманого у дарування), що призвело до зменшення в грошовому виразі того, що мала позивачка, з огляду на сторін договору, положення про свободу договору, законність дій батьків, не свідчить про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним або звуження матеріальних інтересів дитини. Підстави позову ґрунтуються на матеріальній (грошовій) складовій захисту прав та інтересів, що убачається з заяви про зміну підстав позову, відповідно до якої позивач, внаслідок нерівноцінного на її твердження відчуження та набуття прав, недоотримала 383400 грн, що є різницею між відчуженою її часткою у квартирі (455100 грн) та набутою часткою у будинку (71700 грн). В свою чергу права та інтереси позивача захищені частиною 9 статті 177 СК України, відповідно до якої остання має право на відшкодування завданої їй матеріальної шкоди виходячи з дійсної ринкової вартості майна. Оскільки спірні правовідносини у цій справі врегульовані частиною 9 статті 177 СК України, то така норма має пріоритет у застосуванні над положеннями Цивільного кодексу України. Окрім того, відповідно до рішення Органу опіки та піклування від 25 березня 2008 року №249 саме на батьків покладено відповідальність за порушення майнових прав дитини. З огляду на викладене, належним способом захисту прав буде відшкодування різниці між фактичною ціною продажу та ринковою, а не оспорення договору купівлі-продажу і порушення прав та інтересів кредитора/іпотекодержателя. Ціна продажу для сторін договору була суто формальною і непринциповою умовою договору купівлі-продажу квартири, оскільки квартира і надалі залишалась у розпорядженні сім`ї ОСОБА_11 (батьків та дитини). ОСОБА_12 , сторони у справі (батьки) переслідували мету отримання кредитних коштів у банківській установі, а у останньої на законних підставах виникало право вимагати забезпечення, вільного від будь-яких ризиків та прав третіх сторін, зокрема і дітей. Після скасування ухвали про затвердження мирової угоди і направлення справи для продовження розгляду, ОСОБА_2 відмовилась від своїх вимог, її залучено до участі у справі в якості відповідача. ОСОБА_8 змінила підстави позову та просить визнати договір купівлі-продажу недійсним в цілому, зокрема і в тій частині квартири, яка їй не належала. При цьому, відповідно до змісту заяви про зміну підстав позову, позивачка вказує на частку квартири АДРЕСА_4 , продаж якої оспорюється. Відтак, обґрунтування заяви про зміну підстав позову зводяться лише щодо частини квартири, а договір купівлі-продажу безпідставно оспорюється в цілому. ОСОБА_2 відмовилась від своїх вимог, тобто не оспорює законність договору в частині своєї проданої частки. Відтак, обґрунтування заяви про зміну підстав позову зводяться лише щодо частини квартири, а договір купівлі-продажу оспорюється в цілому. Тобто, позивачка у предметі спору виходить за межі тієї частки, що їй належала у квартирі. Правова мета договору купівлі-продажу полягає у зміні власника майна. Виходячи з положень статті 64 СК України, той з подружжя, який відчужує іншому належну йому частку у праві власності (виділену або не виділену), не набуває після цього право спільної сумісної власності на відчужену частку в порядку статті 60 СК України, адже подружжя діє між собою та користуючись свободою договору продавець здійснює повне відчуження належних йому прав на користь іншого з подружжя. Такий саме правовий наслідок має застосовуватися і щодо відчуження майна, яке в цілому належить на праві власності одному з подружжя. Протилежний висновок призвів би до нівелювання положень статті 64 СК України, самої суті договору купівлі-продажу між подружжям, очікуваного правового режиму майна та наслідків, що виникають при купівлі-продажу. Метою договору купівлі-продажу є передача речі від одного власника іншому. Відтак, оскільки договір укладається між подружжям, не можуть застосовуватися наслідки статті 60 СК України про подальшу презумпцію належності майна, придбаного у шлюбі, на праві спільної сумісної власності подружжю. Конструкція статті 60 СК України та окреме регулювання правовідносин статтею 64 СК України вказує на те, що стаття 60 цього Кодексу регулює правовідносини у зв`язку з набуттям подружжям майна у третіх осіб, а не один в одного. Той факт, що в договорі купівлі-продажу вказано, що майно придбавається у спільну сумісну власність, а інший з подружжя надав згоду на придбання майна, не відміняє порядку застосування норми статті 64 СК України та правових наслідків, що регламентує вказана норма закону виходячи з викладеного вище. ОСОБА_2 не є стороною договору купівлі-продажу в частині відчуження своєї частки. Алогічною виглядає нотаріальна заява ОСОБА_2 , якою вона надає згоду своєму чоловікові на укладення договору купівлі-продажу квартири, за яким вона виступає продавцем. Продаж законним представником малолітньої дитини майна, що належить цій малолітній дитині, на користь іншого з подружжя, також законного представника малолітньої дитини, так само не створює для продавця/законного представника (одного з подружжя) виникнення права спільної сумісної власності на майно, що належало малолітній дитині, оскільки правочин є суто внутрішньо сімейним, за наявної згоди батьків про продаж частки дитини виключній особі та дозволу органу опіки та піклування. Укладенням договору сторони не переслідували особистої або корисливої мети по відношенню до спільної дитини і доказів цьому, які б свідчили про дійсно реальний спір, не надано. Натомість убачається протилежний висновок про зловживання правами та недобросовісна поведінка, направлена на порушення прав та інтересів іпотекодержателя. Квартира залишається у користуванні сторін спору, вони там проживають, а подружжя ОСОБА_11 і досі перебуває у зареєстрованому шлюбі, що поряд з сукупністю вищевикладених фактів вказує на відсутність конфлікту. Положення статті 177 СК України врегульовують правила управління майном дитини. Здійснення матір`ю управління майном дитини у спосіб його продажу на користь свого чоловіка, батька дитини, не призводить до набуття матір`ю права спільної сумісної власності на майно, що належало дитині. В даному випадку мати діє як законний представник, а не на підставі договору доручення. Не можуть бути застосовані положення статті 238 ЦК України щодо кваліфікації дій законного представника позивачки - ОСОБА_2 «у своїх інтересах». Натомість належний спосіб захисту прав та інтересів, якщо такі дійсно були порушені, має ґрунтуватися на частині 9 статті 177 СК України. Оскільки спірні правовідносини у цій справі врегульовані частиною 9 статті 177 СК України, то така норма має пріоритет у застосуванні над положеннями Цивільного кодексу України. Постанова Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2023 року у №278/2848/21, на яку посилається позивач у заяві про зміну предмета позову, не є релевантною по відношенню до обставин цієї справи. У цій справі правовідносини виникли всередині сім`ї - між подружжям/батьками і дитиною. Договір купівлі-продажу укладено за участю малолітньої дитини, за наявної згоди батьків та дозволу органу опіки та піклування. Укладенням оспорюваного договору теперішні відповідачі не переслідували особистої або корисливої мети по відношенню до дитини і доказів цьому, які б свідчили про дійсно реальний спір, не надано. Натомість у справі №278/2848/21 спір виник між повнолітніми учасниками, не пов`язаними між собою сімейними чи родинними зв`язками, із використанням довіреності. Судом встановлено наявність недобросовісних дій представника продавця у своїх інтересах та на шкоду довірителя. З позову у цій справі таких обставин не убачається, вони не доведені будь-якими доказами, які могли б об`єктивно і без сумніву свідчити про наявність дійсного спору і що ОСОБА_2 діяла у своїх інтересах. Право на вчинення батьками правочинів щодо розпорядження майном дитини визначено у положеннях статті 177 СК України. В розрізі положень частин 1 та 2 статті 238 ЦК України відсутні порушення вимог закону, як це слідує з зібраних у справі доказів. Наявні згода батьків, дозвіл органу опіки та піклування, а дитині гарантовано та реалізовано збереження її прав на житло. Матеріали справи не містять доказів, що позивач після продажу квартири була позбавлена права на житло. Навпаки, убачається протилежне, що сторони у справі протягом всього часу проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки та оспорюваного договору, а дійсність спору є обґрунтовано сумнівною. В розрізі положень частини 3 статті 238 ЦК України також слід виходити з специфіки оспорюваного договору, який є внутрішньо сімейним (учасниками якого є батьки та їхня малолітня дитина), що і обумовлює особливості юридичного стану квартири внаслідок його укладення, а доказів про те, що у такий спосіб батьки свідомо, у власних інтересах порушили права та інтереси дитини не надано. Ураховуючи, що після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири остання була передана в іпотеку банка як умова видачі кредитних коштів в інтересах сім`ї, то дійсними намірами батьків позивача було саме створення умов для отримання кредитних коштів, а не порушення прав дитини. Позивачем не оспорюється рішення Органу опіки та піклування від 25 березня 2008 року №249, яким розглянуто заяви та документи щодо надання дозволу на відчуження квартири за оспорюваним у цій справі правочинам і не встановлено обставин для прийняття негативного рішення. Доказів незаконності такого рішення, як невід`ємної складової процедури під час укладення оспорюваного договору, також не надано. Позовні вимоги ґрунтуються на вибірковості доказів, але повноцінних та достатніх доказів, якими є зокрема матеріали заяви, які стали підставою для прийняття Органом опіки та піклування рішення про надання дозволу на відчуження квартири, не надається та рішення такого органу не оспорюється. Позивач до моменту відчуження квартири володіла її часткою, підстави позову ґрунтуються саме на захисті цієї частки, проте договір оспорює в цілому. У разі задоволення цього позову та у разі вжиття позивачем дій для оспорення договору іпотеки, існують реальні ризики порушення прав та інтересів добросовісного іпотекодержателя АТ «Універсал Банк», а відтак твердження, що права АТ «Універсал Банк» не будуть порушені у разі задоволення цього позову - безпідставні. Ураховуючи дії сторін на всіх етапах судового провадження та супутні цьому факти, позов є штучним та надуманим, а до тверджень, що права АТ «Універсал Банк» не будуть порушені, слід відноситись критично.
Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.
Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Вирішуючи спір суд першочергово зазначає про безпідставність посилань представника АТ «Універсал Банк» на те, що суд в порушення вимог цивільного процесуального закону призначив справу до розгляду у підготовчому засіданні не дивлячись на те, що суд апеляційної інстанції повернув справу для продовження розгляду, а також, що суд порушив вимоги ч. 4 ст. 49 ЦПК України, прийнявши до розгляду заяву про зміну підстав позову.
На переконання суду, такі висновки представника АТ «Універсал Банк» є виключно суб`єктивним і невірним тлумаченням вимог закону.
У цій справі провадження було відкрите ухвалою від 21.10.2010 року і призначено справу до розгляду в попередньому засіданні. Ухвалою суду від 18.11.2010 року призначено справу до розгляду в судовому засіданні, а ухвалою суду від 27.01.2011 року у справі затверджено мирову угоду і провадження у справі закрите.
Постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2023 року скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27.01.2011 року і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Оскільки станом на час надходження матеріалів справи до Дніпровського районного суду м. Києва раніше визначена у справі головуюча суддя вже не обіймала посаду судді у цьому суді, справу шляхом проведення автоматизованого розподілу було передано в провадження судді Марфіної Н.В. Окрім того, саме по собі закриття провадження у справі передбачає необхідність повторного автоматизованого розподілу справи між суддями у разі скасування такої ухвали.
Отже, у справі змінився склад суду.
При цьому, за положеннями ч. 12 ст. 33 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.
Таким чином, при зміні складу суду, новий суддя приймаючи справу до свого провадження наділений невід`ємним правом повторного проведення підготовчого засідання, без будь-яких обмежень. Ураховуючи, що на час вирішення питання про прийняття справи до свого провадження малолітня позивачка ОСОБА_8 набула повноліття, а також з огляду на те, що до участі у справі слід було залучити АТ «Універсал Банк», суд своєю ухвалою від 23.11.2023 року прийняв справу до свого провадження, залучив до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - АТ «Універсал Банк» та призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.
За положеннями ч. 4 ст. 49 ЦПК України, у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.
Водночас, направлення справи судом апеляційної інстанції до суду першої інстанції для продовження розгляду, не є направленням справи на новий розгляд. Загалом, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції може, у визначених законом випадках, лише Верховний Суд, а не суд апеляційної інстанції, тому посилання представника банку на зазначені положення ч. 4 ст. 49 ЦПК України є безпідставними і у даному випадку застосуванню підлягали вимоги визначені ч. 3 ст. 49 ЦПК України. При цьому, навіть за звичайних обставин, передбачених ч. 3 ст. 49 ЦПК України, суд приймаючи до розгляду заяву про зміну підстав позову урахував набуття позивачкою ОСОБА_5 повноліття та з`ясоване питання про те, що квартира за спірним договором купівлі-продажу перебуває в іпотеці банку, що стало відомо після постановлення попереднім складом суду ухвали про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі.
Слід також звернути увагу, що попередній представник АТ «Універсал Банк» Хребет Т.І. при вирішенні питання про прийняття до розгляду заяви про зміну підстав позову, мала заперечення щодо суті змінених підстав позову і не висловлювала своїх заперечень щодо прийняття до розгляду заяви про зміну підстав позову. Зміна представника юридичної особи не може тлумачитись як можливість одного представника заперечувати позицію іншого представника у представленні інтересів однієї і тієї ж самої особи.
За положеннями ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом ст. ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як убачається з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.08.1995 року (Т. 1, а.с. 113-116).
Позивачка є донькою відповідачів та її прізвище було змінене з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_13 » у зв`язку з реєстрацію шлюбу 20.05.2016 року (Т. 2, а.с. 183, 202).
Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 27.05.1997 року, 52/100 частин квартири АДРЕСА_2 належали ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в рівних долях (Т. 2, а.с. 204).
За договором дарування частини квартири від 06.06.2002 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_7 196/300 частин кв. АДРЕСА_2 , що належали йому на підставі договору дарування від 02.02.1995 року та Свідоцтва про право власності на житло від 27.05.1997 року (Т. 2, а.с. 112).
За змістом Витягу з розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації №249 від 25.03.2008 року «Про надання дозволу на відчуження та дарування нерухомого майна, що належить малолітнім та неповнолітнім дітям»: «Розглянувши заяви та документи громадян із проханням надати дозвіл на відчуження та дарування нерухомого майна, що належить малолітнім та неповнолітнім дітям, керуючись Законом України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 177 СК України, ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», враховуючи пропозиції опікунської ради Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 20.02.2008 року, протокол №3, вирішили надати дозвіл: 5. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на продаж 248/300 частин кв. АДРЕСА_2 , яка належить малолітній дочці ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за умови одночасного дарування на її ім`я частини житлового будинку АДРЕСА_3 . Покласти відповідальність на батьків дитини за збереження її житлових та майнових прав. Майнові та житлові права малолітніх та неповнолітніх дітей, зазначених у п.п. 1-6 цього розпорядження, порушені не будуть» (Т. 1, а.с. 8).
19.04.2008 року за договором дарування частини житлового будинку з належними будівлями та спорудами, в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі дарувальник ОСОБА_10 дарує (безоплатно передає у власність) обдарованій ОСОБА_7 , а обдарована приймає в дар частину житлового будинку з належними будівлями та спорудами АДРЕСА_3 (Т. 1, а.с. 9-10).
Відповідно до умов зазначеного договору дарування:
- п. 2. Усе вищезазначене домоволодіння складається з: житлового будинку, 1964 року побудови, що має загальну площу 77,80 кв.м., житлову площу - 47,3 кв.м., прибудови під літ. А, прибудови під літ А-1, вхідного ганку, сараю під літ. Б, сараю під літ. В, літньої кухні, погребу, убиральні, огорожі, колодязю;
- п. 4 Згідно з Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Яготинським міським бюро технічної інвентаризації 01.04.20008 року, вартість частини житлового будинку з належними будівлями та спорудами, яка дарується за цим договором, становить 40110,00 грн.;
- п. 5 Цей дар сторони оцінюють в сумі 40110,00 грн.
19.04.2008 року між ОСОБА_3 (покупець) та ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої особи ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (продавці), за згодою батька ОСОБА_3 та на підставі Витягу з розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 25.03.2008 року за №249, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, домовившись про місце укладання цього правочину, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладення договору, діючи в інтересах малолітньої особи, уклали договір купівлі-продажу квартири (Т. 1, а.с. 5-6).
За умовами вказаного договору:
- п. 1.1. Відповідно до умов цього договору продавці продали, а покупець купив квартиру АДРЕСА_2 ;
- п. 1.2. Відчужувана квартира належить продавцям на підставі: по 52/300 частини належить ОСОБА_14 та ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 27.05.1997 року; 196/300 частин належить ОСОБА_7 на підставі договору дарування частини квартири від 06.06.2002 року;
- п. 1.3. Зазначена у п. 1.1. цього договору квартира складається з двох жилих кімнат. Загальна площа квартири становить 44,5 кв.м., жила - 29,5 кв.м.;
- п. 1.4. Відповідно до відомостей, викладених у Довідці-характеристиці, виданий Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 08.04.2008 року, балансова вартість квартири, що відчужується, становить 22073,10 грн.;
- п. 1.8. Покупець стверджує, що придбаває квартиру у спільну сумісну власність, оскільки на момент укладення цього договору перебуває в зареєстрованому шлюбі. Заява дружини покупця про згоду на укладення цього договору, доведена до відома продавця;
- п. 2.1. Ціна квартири, що купується покупцем за цим договором, становить 30000,00 грн. Зазначена ціна встановлена за згодою сторін цього договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам;
- п. 5.1. За невиконання або неналежне виконання цього договору винна сторона відшкодовує іншій стороні усі завдані збитки в розмірі прямої та дійсної шкоди;
- п. 5.2. У всьому, що не передбачено цим договором, сторони керуються чинним законодавством України;
- п. 6.3. Законодавство щодо визнання угод недійсними та зміст Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинкових територій, сторонам нотаріусом роз`яснено;
- п. 6.6. Правові наслідки приховування реальної вартості нерухомого майна сторонам нотаріусом роз`яснено. Зміст ст.ст. 229-235, 655, 657, 659, 660 ЦК України, ст.ст. 60, 65, 177 СК України сторонам роз`яснено.
За змістом заяви ОСОБА_2 від 19.04.2008 року : «Я, ОСОБА_2 , даю згоду своєму чоловікові - ОСОБА_3 , з яким я перебуваю у зареєстрованому шлюбі, на придбання квартири АДРЕСА_2 . При цьому, я заявляю, що такий правочин відповідає інтересам нашої сім`ї та погоджуюсь з тим, щоб умови договору купівлі-продажу вищевказаної квартири (у тому числі сума договору) визначалися моїм чоловіком (або його представником) самостійно» (Т. 2, а.с. 248а).
За змістом заяви ОСОБА_3 від 19.04.2008 року: «Я, ОСОБА_3 , що є батьком малолітньої дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючись розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 25.03.2008 року за №249, цією заявою підтверджую, що даю свою згоду на відчуження належної моїй малолітній дочці ОСОБА_7 на праві власності частини квартири АДРЕСА_2 та на підписання від імені малолітньої дочки відповідного договору купівлі-продажу її матір`ю ОСОБА_2 » (Т. 2, а.с. 249).
Як убачається з матеріалів справи, 27.06.2008 року між ВАТ «Універсал Банк», як кредитодавцем, та ОСОБА_3 , як позичальником, був укладений кредитний договір №010-2008-2171 (на споживчі потреби), згідно якого позичальник отримав кредит в сумі 97300,00 дол. США та зобов`язався повернути кредит до 10.06.2028 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами (Т. 1, а.с. 49-54).
27.06.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №010-2008-2171-Р, за яким поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору №010-2008-2171 від 27.06.2008 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (Т. 1, а.с. 55-57).
У забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним вище договором кредиту, 27.06.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та позичальником ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки квартири, предметом якого стала квартира АДРЕСА_2 . За умовами договору іпотеки сторони домовились, що звернення стягнення здійснюється на підставах: рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя (Т. 1, а.с. 58-61).
Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 27.06.2008 року: «Я, ОСОБА_2 , даю згоду на укладення моїм чоловіком ОСОБА_3 договору про отримання кредиту з ВАТ «Універсал Банк» на будь-яку суму та на умовах на його розсуд та укладення іпотечного договору в забезпечення виконання ним зобов`язань по кредитному договору з цим банком на кв. АДРЕСА_2 , придбаної нами в зареєстрованому шлюбі, на умовах на його розсуд. З умовами договору кредиту та іпотечного договору я ознайомлена. Проекти договорів, які мною прочитані, відповідають нашому з чоловіком волевиявленню. Дії мого чоловіка при укладанні вказаних договорів відповідають інтересам сім`ї» (Т. 1, а.с. 64).
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.11.2013 року у справі №2-1070/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Публічного Акціонерного Товариства «Універсал Банк» 1229 768, 53 грн. заборгованості по кредитному договору № 010-2008-2171 від 27 червня 2008 року, суму сплаченого державного мита в розмірі 1823,20 грн. та збору на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., всього стягнувши 1 231 711 (один мільйон двісті тридцять одна тисяча сімсот одинадцять) грн. 73 коп. (Т. 1, а.с. 65-67).
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2015 року у справі №2-1070/11, зазначене вище рішення суду першої інстанції скасоване в частині поручителя ОСОБА_2 та у цій частині в задоволенні позову банку відмовлено, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що порука ОСОБА_2 є припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України (Т. 1, а.с. 68-71).
Убачається, що в подальшому приватним виконавцем постановою від 19.02.2019 року було відкрите виконавче провадження НОМЕР_4 щодо стягнення визначеної судом суми боргу за кредитним договором із позичальника ОСОБА_3 . Приватний виконавець вчиняв дії щодо реалізації кв. АДРЕСА_2 для погашення кредитної заборгованості. В процесі здійснення виконавчих дій було з`ясовано, що право власності на квартиру зареєстроване не за боржником, а за ОСОБА_2 та ОСОБА_7 і постановою приватного виконавця від 19.08.2020 року виконавчий лист повернутий стягувачу за заявою самого стягувача. Стягнення не проводились (Т. 1, а.с. 72-78).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.06.2021 року у справі №755/15969/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22.09.2021 року, відмовлено у задоволенні позову АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки (Т. 1, а.с. 74-104).
Відповідні судові рішення мотивовано тим, що банком пропущений строк позовної давності для заявлення в судовому порядку вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.
За даними Єдиного державного демографічного реєстру установлено, що позивачка та відповідачка ОСОБА_2 зареєстровані в кв. АДРЕСА_2 з 14.10.2008 року по теперішній час, а відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у зазначеній квартирі з 14.02.1995 ро по теперішній час.
На обґрунтування своїх посилань щодо вартості відчуженої частки позивачки за спірний договором купівлі-продажу квартири, сторона позивача надала суду звіт про оцінку нерухомого майна від 25.01.2024 року, за яким ринкова вартість 248/300 частин квартири АДРЕСА_2 на дату оцінки - 19.04.2008 року становить 455100,00 грн. (еквівалент 90118,81 дол. США) (Т. 2, а.с. 206-229).
У цьому звіті вказано, зокрема, що оцінка проводиться за існуючим фізичним станом об`єкта оцінки. При розрахунку вартості об`єкта оцінки із застосуванням порівняльного підходу приймалась ринкова вартість аналогічних об`єктів, що представлені на вторинному ринку пропозицій станом на 2008 рік. Оцінювач не несе відповідальності за оцінку стану об`єкта, який неможливо визначити іншим шляхом, крім як шляхом звичайного візуального огляду. Оцінювач не несе відповідальності за стан елементів конструкції, що неможливо побачити в ході звичайного інспектування. 
На обґрунтування своїх посилань щодо вартості набутої у дар частини житлового будинку сторона позивача надала суду звіт про оцінку нерухомого майна від 25.01.2024 року, за яким ринкова вартість частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 на дату оцінки - 19.04.2008 року становить 71700,00 грн. (еквівалент 14198,02 дол. США) (Т. 2, а.с. 230-248).
У вказаному звіті зазначено, що при розрахунку вартості об`єкта оцінки із застосуванням порівняльного підходу приймалась ринкова вартість аналогічних об`єктів, що представлені на вторинному ринку пропозицій станом на 2008 рік. Оцінювач не несе відповідальності за оцінку стану об`єкта, який неможливо визначити іншим шляхом, крім як шляхом звичайного візуального огляду. Оцінка не враховувала присутність шкідливих матеріалів і речовин, а також вартість їхнього видалення.
Ураховуючи наявність посилань сторони позивача на те, що у разі задоволення позову права третьої особи АТ «Універсал Банк», як іпотекодержателя, не будуть порушені, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом;
Згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, крім випадків, встановлених частиною дев`ятою цієї статті; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності/спеціального майнового права на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
За положеннями ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки.
У цій справі позивачем заявлено вимоги щодо недійсності договору купівлі-продажу в цілому, стосовно всієї цілої частки квартири, хоча за спірним правочином відповідачу ОСОБА_3 було передано у власність 248/300 частин квартири, які належали позивачці. Інша частка квартири належала відповідачці ОСОБА_2 .
В обґрунтуванні позовних вимог відсутні посилання, які б стосувались необхідності визнання недійсним спірного договору в частині частки квартири, яка належала відповідачці ОСОБА_2 .
Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Зазначене свідчить, що при доведенні посилань сторони позивача щодо порушення її прав на майно та процедури укладення спірного договору купівлі-продажу, відповідний правочин може бути визнаний недійсним лише в частині 248/300 частки квартири, яка належала позивачці, а за положеннями ст. 5 Закону України «Про іпотеку», частина об`єкта нерухомого майна не може бути предметом іпотеки, якщо вона не виділена в натурі. При цьому, відсутні будь-які докази та підстави вважати, що частки квартири можливо виділити в натурі і зареєструвати право власності на них, як на окремі об`єкти нерухомості.
Крім того, у разі визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу повністю або частково, положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку» не можуть бути застосовані, оскільки в такому випадку недійсним визнається правочин за існування та на підставі якого відповідач ОСОБА_3 передав квартиру в іпотеку банку.
За правилами ст.ст. 216, 236 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Наведене свідчить, що визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу має безпосередній негативний вплив на права та інтереси АТ «Універсал Банк», як іпотекодержателя, а також приводить до неможливості виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором кредиту за рахунок коштів від реалізації квартири в межах здійснення виконавчого провадження.
За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.
Не дивлячись на посилання сторони позивача, недобросовісності дій банку під час укладення договору іпотеки судом не встановлено, адже банківська установа видала кредитні кошти та отримала в іпотеку нерухоме майно у забезпечення повернення кредиту, яке попередньо було відчужене іпотекодавцю за нотаріально посвідченим договором законним представником малолітньої особи за згоди батьків та на підставі дозволу органу опіки і піклування. Убачається, що за наявності таких обставин банк розумно покладається на те, що батьки, які згідно закону несуть відповідальність за дитину і її майно, діють в інтересах дитини, що підтверджено відповідним висновком уповноваженого державного органу.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ст. 203 ЦК України передбачено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Правилами ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
За положеннями ст.ст. 239, 242 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.
Згідно ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги сторона позивача посилається на те, що в порушення вимог закону матір позивачки, як законний представник останньої, уклала від імені позивачки спірний договір у своїх інтересах, оскільки набула відчужене майно дитини у спільну сумісну власність зі своїм чоловіком, окрім того набуте в дар майно було набагато менше вартісним ніж відчужена частка квартири позивачки.
Стосовно вартості відчуженого та отриманого у дар майна суд зазначає, що згідно договорів купівлі-продажу та дарування, за спірним правочином відчужено майно позивачки, що дорівнює 36,77 кв.м. загальної площі квартири, а набуто у дар 38,90 кв.м. загальної площі житлового будинку, а також частина надвірних будівель і споруд.
Зі змісту указаних договорів також вбачається, що за даними Бюро технічної інвентаризації, балансова вартість 248/300 частин відчужуваної квартири становила 18247,10 грн., а вартість частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами коштувала 40110,00 грн.
При цьому, подані стороною позивача звіти про оцінку нерухомого майна суд вважає такими, що не підтверджують належним чином порушення майнових прав та інтересів позивачки під час відчуження її частки квартири, оскільки убачається, що оцінка проведена на дату - 19.04.2008 року, але за технічним станом житла на момент проведення оцінки у 2024 році, тобто така оцінка не враховує технічного стану, устаткування та облаштування квартири і житлового будинку станом на час укладення спірного договору купівлі-продажу та договору дарування.
Також суд зазначає, що із матеріалів справи убачається, що житлові права позивачки не були порушені, адже навіть після укладання спірного договору купівлі-продажу місце проживання позивачки лишається зареєстрованим у квартирі АДРЕСА_2 , тож остання має право користування цим житлом.
За змістом ст.ст. 17, 18, 35 Закону України «Про охорону дитинства», в редакції на час укладення спірного правочину, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Інші майнові права дитини та порядок їх захисту встановлюються законами України. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Особи, винні у порушенні вимог законодавства про охорону дитинства, несуть цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законів України.
Із матеріалів справи убачається, що Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, як державний орган на який покладено функції з нагляду і контролю за дотриманням майнових і немайнових прав та інтересів дітей, своїм розпорядженням №249 від 25.03.2008 року надала дозвіл батькам позивачки на відчуження належної останній частини квартири за умови одночасного дарування їй частини житлового будинку і виснувала, що майнові та житлові права малолітньої позивачки порушені не будуть.
Ураховуючи викладене суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено порушення її майнових та/або житлових прав при укладенні спірного договору.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
За положеннями ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Вирішуючи спір суд звертає, зокрема, увагу на наступне.
У постанові Верховного Суду від 27.05.2020 року в справі №905/294/17 зазначено: «За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. При цьому положеннями статті 13 цього Кодексу передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.4). Відповідно до частини 3 статті 16 вказаного Кодексу суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Із неведених положень законодавства вбачається, що захист цивільного права полягає в усуненні тих порушень, які перешкоджали в повній мірі його реалізації, також вбачається, що захист полягає у відновленні права, тобто тих його обсягів, які існували до порушення. Із наведених норм права також слідує, що при відновленні порушеного права особі не може бути надано за обсягом більше прав, ніж їх існувало до порушення».
Водночас у цій справі позивачка вимагає визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу, з метою повернення у свою власність відчуженого її законним представником майна, при цьому матеріали справи не містять жодних доказів про те, що позивачка маючи дійсне бажання відновити своє право власності на частику квартири, повернула подарованого їй житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами дарувальнику. Наведене вказує на те, що позивачка таким чином намагається отримати обсяг прав власності на нерухоме майно більший ніж існував до укладення спірного договору купівлі-продажу, що на переконання суду не є правозгідним.
Крім того, у даному випадку слід виходити із того, що малолітня дитина відноситься до сім`ї своїх батьків і відчуження належної, в тому числі дитині, квартири відбулось з метою подальшого отримання батьком кредитних коштів в сумі 97300,00 дол. США з цільовим призначенням кредиту - на споживчі потреби (п. 1.3. договору кредиту). З урахуванням дій батьків і згоди матері дитини на укладення договору кредиту, як такого, що відповідає інтересам сім`ї, убачається, що договір був укладений в інтересах сім`ї, до якої належала сама позивачка, та на потреби цієї сім`ї, відтак договір кредиту укладався в інтересах і самої позивачки. Будь-яких доказів про те, що кредитні кошти отримані батьком дитини не витрачались у тому числі на потреби самої позивачки, матеріали справи не містять.
За положеннями ст.ст. 1, 2 СК України, Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.
Згідно ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Статтею 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
За правилом ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Наведена норма закону вказує на те, що майнові відносини між батьками та дітьми можуть врегульовуватись нормами ЦК України лише у тому випадку, якщо вони не врегульовані нормами СК України.
За змістом ст. 18 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також визнання його недійсним, скасування; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.
Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї (ст. 55 СК України).
Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (ст.ст. 121, 122 СК України).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою (ст.ст. 141, 142 СК України).
Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст. 173 СК України, батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна.
Статтею 177 СК України, в редакції на час укладення спірного договору , батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування . Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків . Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном.
На теперішній час редакція ст. 177 СК України викладена наступним чином: Батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від прав на майно малолітньої дитини, у тому числі речових прав на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації; 2) видавати письмові зобов`язання від імені малолітньої дитини; 3) вчиняти правочини щодо: об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина; відчуження (у тому числі шляхом міни або внесення (передачі) до статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи чи як вступного, членського та/або цільового внеску члена кооперативу), поділу, виділу нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, іншого цінного майна, зокрема транспортних засобів, власником якого є малолітня дитина. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що: 1) мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 цього Кодексу; 2) судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рішення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 цього Кодексу; 3) до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 цього Кодексу; 4) особа, яка звернулася за дозволом, повідомила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні; 5) між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини; 6) між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір стосовно нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них); 7) вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном.
Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
За змістом ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав, інших прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
Згідно редакції наведеної статті Закону станом на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу , Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей . Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.
Із наведених норм законодавства слід дійти головних висновків про те, що основна відповідальність за дотримання прав та інтересів дитини покладається на її батьків, а законність їх дій і відповідність таких дій інтересам дитини, зокрема у питанні відчуження належного дитині нерухомого майна, забезпечується додатковими державними заходами, що полягає у наданні органом опіки та піклування дозволу на відчуження майна за результатами проведеної перевірки обставин і документів, з гарантуванням збереження права дитини на житло.
У даному випадку суд встановив наявність дозволу органу опіки та піклування на відчуження майна дитини та недоведеність стороною позивача звуження майнових прав останньої або не забезпечення її права на житло при укладенні спірного правочину. Належні, достатні, допустимі та достовірні докази на підтвердження того, що спірний договір суперечив правам та інтересам дитини, ураховуючи викладені вище обставини, відсутні.
Як зазначалося вище, регулювання майнових відносин між батьками та дітьми на підставі норм цивільного законодавства є можливим за умови, що такі відносини не врегульовані Сімейним кодексом України.
Водночас, наслідки неналежного виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини передбачені положеннями ст. 177 СК України, яка передбачає у такому разі покладення на батьків обов`язку відшкодувати завдану матеріальну шкоду.
За положеннями ч. 3 ст. 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах.
За обставин, якщо позивачка вважає, що її мати, як законний представник відчуживши належне дитині майно діяла у своїх інтересах, тобто функції з управління майном дитини відбулись з порушенням законодавства, остання не позбавлена можливості звернутись до суду із позовом щодо відшкодування матеріальної шкоди завданої такими діями, а не із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу перекладаючи таким чином всю відповідальність за дії власних батьків на кредитодавця та добросовісного іпотекодержателя.
Ураховуючи все вище викладене суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову.
Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29; рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява № 63566/00).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, Законами України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», «Про охорону дитинства», «Про іпотеку», ст.ст. 1, 2, 3, 6, 7, 8, 18, 55, 121, 122, 155, 173, 177 СК України, ст.ст. 3, 11, 12, 13, 16, 202, 203, 204, 215, 216, 217, 236-239, 242 ЦК України, суд, -
у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Акціонерне товариство «Універсал Банк», Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договору недійсним - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складений 17.04.2026 року.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );
Відповідач - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );
Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );
Третя особа - Акціонерне товариство «Універсал Банк» (м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, код ЄДРПОУ 21133352);
Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (м. Київ, вул. Харківське шосе, 4а, код ЄДРПОУ 37397237).

Суддя -