Справа №127/20721/22 
Провадження №1-кп/127/701/22 

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 , 
сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.07.2022 за № 12022025010000332, за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Осіповичі Могилівської області, Республіка Білорусь, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, розлученого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
05.04.2021 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 17000 грн, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.10.2021 покарання у виді штрафу замінене на покарання у виді 100 год громадських робіт;
22.01.2025 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 263 КК до покарання з урахуванням частини першої статті 71 КК у виді 3 років 5 днів позбавлення волі;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 389 Кримінального кодексу України, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 засуджений 05.04.2021 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 17000 грн. У подальшому ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.10.2021 покарання у виді штрафу замінене на покарання у виді 100 год громадських робіт.
08.12.2021 ОСОБА_4 поставлений на облік у Вінницькому міському відділі Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області для відбування покарання у виді 100 год громадських робіт. В цей же день ОСОБА_4 ознайомлений з умовами відбування покарання у виді громадських робіт, а також письмово попереджений, що у разі ухилення від відбування покарання, призначеного йому судом, на підставі частини другої статті 389 Кримінального кодексу України (далі – КК) він буде притягнутий до кримінальної відповідальності. Також ОСОБА_4 роз`яснено, що згідно зі статтею 37 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі – КВК) він зобов`язаний додержуватися встановлених законодавством порядку і умов відбування покарання, сумлінно ставитися до відпрацювання громадських робіт, повідомляти про зміну місця проживання.
08.12.2021 ОСОБА_4 видане направлення до міського комунального підприємства «Вінницязеленбуд» (далі – МКП «Вінницязеленбуд»), розташованого за адресою: вул. Максимовича, 24 в м. Вінниці, для відбування з 10.12.2021 покарання у виді 100 год громадських робіт.
У подальшому в період часу з 10.12.2021 по 01.06.2022 ОСОБА_4 , достовірно знаючи про призначене йому покарання, діючи з прямим умислом та маючи на меті ухилитись від його відбування, для відпрацювання громадських робіт до МКП «Вінницязеленбуд» не з`явився та документів, які підтверджують поважність причин неявки не надав.
Згідно з частиною першою статті 40 КВК за порушення порядку та умов відбування покарання у виді громадських робіт 29.04.2022 до ОСОБА_4 уповноваженим органом з питань пробації застосоване застереження у виді письмового попередження про притягнення до кримінальної відповідальності відповідно до статті 389 КК у разі продовження ним порушення порядку та умов відбування покарання.
Згідно з наказом директора МКП «Вінницязеленбуд» від 02.06.2022 за № 284 о/с ОСОБА_4 прийнятий на підприємство з 02.06.2022 для відбування покарання у виді 100 год громадських робіт, тривалістю робочого дня не більше 4-х год на день безоплатно, про що складений графік виходу на роботу засудженої особи. Із зазначеним наказом та правилами техніки безпеки ОСОБА_4 ознайомлений 02.06.2022.
В період часу з 09.06.2022 по 22.08.2022 ОСОБА_4 , достовірно знаючи про призначене йому покарання, будучи письмово попередженим про наслідки ухилення від відбування покарання, діючи з прямим умислом та маючи на меті ухилитись від його відбування, згідно із затвердженими графіками виходу на роботу для відпрацювання громадських робіт до МКП «Вінницязеленбуд» не з`являвся та документів, які підтверджують поважність причин неявки, не надав.
Невідбута ОСОБА_4 частина покарання станом на 22.08.2022 складає 80 год громадських робіт.
Обвинувачений  ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті. Зокрема, повідомив суду, що не може пояснити, з якого часу він перебував на обліку в органах пробації. Коли він був засуджений також не пам`ятає. Йому було надане направлення на відпрацювання, більшу частину він відпрацював. У подальшому він отримав травму, однак до лікарні з цього приводу не звертався. Після одужання він не пішов відпрацьовувати призначене покарання. Документи на підтвердження неможливості відпрацьовувати він не надавав. Його попередили про відповідальність за ухилення від відбування призначеного йому покарання. Орган пробації та підприємство про отриману травму він не повідомляв.
Допит обвинуваченого був здійснений в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.
Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.
Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд вважає за доцільне обмежитись дослідженням доказів, які були надані сторонами кримінального провадження, а саме
-копію вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 05.04.2021, відповідно до якого ОСОБА_4 засуджений за частиною першою статті 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1700 грн;
-копію ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 05.10.2021, згідно з якою покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1700 грн, призначене ОСОБА_4 вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 05.04.2021, замінене на покарання у виді 100 год громадських робіт;
-копію облікової картки засудженого на ім`я ОСОБА_4 № 69/2021.
Аналізуючи показання обвинуваченого, надані стороною обвинувачення докази, суд дійшов до такого висновку.
За результатами судового розгляду суд встановив, що ОСОБА_4 був засуджений за частиною першою статті 309 КК до покарання у виді штрафу. В зв`язку з несплатою призначеного судовим рішення покарання у виді штрафу останнє в судовому порядку було замінене на покарання у виді громадських робіт. Представник сторони обвинувачення на підтвердження факту вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому діяння надав суду копію облікової картки засудженого на ім`я ОСОБА_4 . У зазначеній обліковій картці наявні відомості про роз`яснення ОСОБА_4 порядку та умов відбування призначеного йому покарання у виді громадських робіт, відомості щодо постановки ОСОБА_4 на облік, а також відомості про видачу МКП «Вінницязеленбуд» відповідного наказу, ознайомлення ОСОБА_4 з графіком відпрацювання робіт, а також з умовами та технікою безпеки. Також надана суду копія облікової карти містить копію акту перевірки виконання судового рішення щодо особи, засудженої до покарання у виді громадських робіт від 14.06.2022, а також листи з МКП «Вінницязеленбуд» щодо неявки ОСОБА_4 до зазначеного закладу для відбування призначеного покарання у виді громадських робіт.
Як суд зазначив вище, обвинувачений в судовому засіданні обставини, викладені у обвинувальному акті не заперечував. При цьому суд враховує, що обвинувачений, надаючи показання щодо пред`явленого йому обвинувачення, здійснив посилання на те, що він не виходив на роботу для відпрацювання призначеного йому покарання у виді громадських робіт у зв`язку з отриманням травми. Разом з тим, суд враховує, що обвинувачений в судовому засіданні не повідомив про характер отриманої травми. Суд вважає за доцільне зауважити, що такі відомості становлять лікарську таємницю, тому обвинувачений вправі не повідомляти діагноз. Однак суд вважає за доцільне зауважити, що обвинувачений в судовому засіданні повідомив, що з приводу отриманої травми він до відповідного медичного закладу не звертався і уповноважену особу органу пробації та/або МКП «Вінницязеленбуд» щодо неможливості виходу на роботу не повідомив. Також суд вважає за доцільне зауважити, що надана суду копія облікової картки засудженого містить попередження ОСОБА_4 про можливість притягнення до кримінальної відповідальності у разі ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт.
У постанові від 20.01.2021 (справа № 233/8772/19) Верховний Суд (далі – ВС) зазначив, що суб`єктом ухилення від відбування покарання у виді громадських чи виправних робіт (частина друга статті 389 КК) може бути не лише особа, якій одне з указаних покарань призначено за вироком суду, а й особа, якій інші види покарань за рішенням суду було замінено на одне із цих покарань.
З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що діяння ОСОБА_4 за наведеним вище фактом – неявки на роботу для відбування покарання у виді громадських робіт – охоплюються складом кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною другою статті 389 КК, за ознаками ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого – особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття – це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, – тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.
У судовому засіданні суд встановив, що ОСОБА_4 вчинив кримінальний проступок, винуватість у вчиненні якого визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин його вчинення, при цьому у вчиненому розкаявся. Крім того суд враховує, що обвинувачений згідно з наданими суду матеріалами на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Натомість з наданих суду матеріалів випливає, що ОСОБА_4 перебував на профілактичному наркологічному обліку з 31.01.2020 по 31.01.2021 у зв`язку з розладами психіки та поведінки внаслідок вживання амфетамінів зі шкідливими наслідками. Відомості щодо характеристики ОСОБА_4 за місце проживання суду надані не були у зв`язку з тим, що управляюча компанія за місцем проживання обвинуваченого такими відомостями не володіє.
Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді обмеження волі.
Санкція закону про кримінальну відповідальність – частина друга статті 389 КК – передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до 2 років.
Як вже суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) вказав, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж обмеження волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді обмеження волі відсутні. При цьому, зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому мінімально допустимий строк кримінального покарання, визначений кримінальним законом.
Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити таке. У постанові від 23.10.2018 (справа № 202/1154/17) ВС зазначив, що норма частини першої статті 71 КК містить імперативну вимогу про призначення судом покарання за сукупністю вироків (шляхом повного або часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком) у випадку, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин. Тобто приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків.
В свою чергу у постанові від 07.05.2024 (справа № 760/10154/22) ВС дійшов до висновку, що призначення покарання засудженому як за сукупністю кримінальних правопорушень (частина четверта статті 70 КК), так і за сукупністю вироків (стаття 71 КК) визначається не за процесуальним статусом, якого набула особа, щодо якої розглядається кримінальне провадження, а за датою вчинення нового кримінального правопорушення (нових кримінальних правопорушень) у співвідношенні з іншими постановленими щодо неї обвинувальними вироками, тобто набуття процесуального статусу засудженого не впливає на вибір порядку призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень або за сукупністю вироків. 
Інкриміноване ОСОБА_4 діяння останнім було вчинене у період часу з 09.06.2022 по 22.08.2022. До цього, як встановив суд за результатами судового розгляду, ОСОБА_4 був засуджений 05.04.2021 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 17000 грн. У подальшому ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.10.2021 покарання у виді штрафу замінене на покарання у виді 100 год громадських робіт. З наданих суду матеріалів також випливає, що станом на 22.08.2022 невідбута частина покарання складала 80 год громадських робіт.
Однак, з наданих суду матеріалів випливає, що ОСОБА_4 засуджений 22.01.2025 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 263 КК до покарання з урахуванням частини першої статті 71 КК у виді 3 років 5 днів позбавлення волі.
Отже, невідбута частина покарання у виді 80 год громадських робіт була врахована при призначенні ОСОБА_4 остаточного покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2025. Тому правові підстави для повторного приєднання цього покарання на підставі частини першої статті 71 КК відсутні. Разом з тим, зі змісту речення першого частини четвертої статті 70 КК випливає, що за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. 
Вище суд зазначив, що діяння, яке було предметом судового дослідження, ОСОБА_4 було вчинене у період часу з 09.06.2022 по 22.08.2022. Вирок, за яким ОСОБА_4 відбуває остаточне покарання, був ухвалений 22.01.2025, тобто вже після вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому діяння у цьому кримінальному провадженні. Діяння ж за вироком від 22.01.2025 ОСОБА_4 було вчинене 22.02.2023. Саме тому суд вважає, що в цьому випадку ОСОБА_4 слід призначити остаточне покарання за правилами, визначені реченням першим частини першої статті 70 КК. При цьому суд враховує, що норма частини четвертої статті 70 КК є відсильної щодо частини першої – третьої статті 70 КК.
З огляду на викладене суд вважає, що ОСОБА_4 має бути призначене остаточне покарання на підставі частини четвертої статті 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим за вироком від 22.01.2025, тобто у виді позбавлення волі. При цьому реченням другим частини четвертої статті 70 КК визначено, що у разі призначення покарання за правилами, визначеними реченням першим частини четвертої статті 70 КК, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 КК.
З вироку від 22.01.2025 випливає, що строк відбування покарання ОСОБА_4 слід рахувати з моменту його фактичного затримання на виконання вироку. 
Також представник сторони обвинувачення надав суду лист за підписом начальника Державної установи «Літинська виправна колонія (№123)» від 10.06.2025 за № 7/1974, відповідно до якого ОСОБА_5 відбуває покарання у зазначеній установі з 06.05.2025 на виконання вироку Вінницького міського суду Вінницької області за частиною першою статті 263, статті 71 КК у виді 3 років 5 місяців позбавлення волі. При цьому надані суду матеріали не містять відомостей щодо моменту затримання ОСОБА_4 на виконання вироку від 22.01.2025. Тому суд не може визначити строк покарання, відбутого повністю або частково за попереднім вироком, тобто вироком від 22.01.2025.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд бере до уваги, висновки, викладені ВС у постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Суд при цьому враховує, що у постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) ВС зауважено, що неготовність до самокерованої правослухняної поведінки виключає призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства. Також у постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) ВС зауважено, що наявність попередніх судимостей, за якими особу було звільнено від відбування покарання з випробуванням є перепоною для застосування щодо такої особи положень статті 75 КК.
В постанові від 01.04.2024 (справа № 183/6854/20) ВС зауважив, що приписами статті 70 КК визначені підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю злочинів. При цьому, призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі частини четвертої статті КК, суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання в новому (другому) вироку. У цьому разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи частину четверту статті 70 КК.
З огляду на викладене суд вважає, що правові підстави для застосування приписів частини першої статті 75 КК, тобто звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням відсутні.
Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 58 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що строк покарання обчислюється з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі. Тому, суд вважає слушним зазначити, що початок строку відбування покарання ОСОБА_4 слід рахувати з дня ухвалення вироку, оскільки ОСОБА_4 фактично відбуває покарання за попереднім вироком.
Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. 
Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд 

УХВАЛИВ:

Визнати  ОСОБА_4  винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною другою статті 389 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.
Відповідно до частини четвертої статті 70 Кримінального кодексу України призначити  ОСОБА_4  остаточне покарання з урахуванням покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2025 у виді 3 (трьох) років 5 (п`яти) днів позбавлення волі.
Строк відбування покарання рахувати з дня ухвалення цього вироку.
Згідно з частиною четвертою статті 70 Кримінального кодексу України до остаточного призначеного покарання  ОСОБА_4  зарахувати покарання, відбуте за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2025.
Речові докази:
- копії документів Вінницького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області, які приєднані до матеріалів кримінального провадження, – залишити у справі;
- копії документів МКП «Вінницязеленбуд», які приєднані до матеріалів кримінального провадження, – залишити у справі.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою – в той же строк з дня отримання копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Суддя: