Номер провадження: 33/813/501/26
Номер справи місцевого суду: 495/7818/25 
Головуючий у першій інстанції Гелла С.В. 
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді - Комлевої О.С.,
за участю секретаря судового засідання Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адвоката Абросімова Андрія Петровича, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 січня 2026 року,
в с т а н о в и в :

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду першої інстанції.
Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.01.2026 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних доходів громадян, що становить 17000,0 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
Не погоджуючись із вказаною постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.01.2026 року, захисником особи, яка притягується до адміністративної відповідальності – адвокатом Абросімовим А.П. подано апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати та провадження по справі закрити за відсутності складу адміністративного правопорушення.
Апеляційна скарга мотивована відсутністю доведеного факту керування особою транспортним засобом як обов`язкової ознаки складу адміністративного правопорушення, оскільки з відеозапису вбачається, що на момент прибуття екіпажу поліції, транспортний засіб не рухався, був припаркований на газоні, двигун вимкнений водій відсутній.
При цьому, скаржником стверджується, що з відеозаписів не вбачається належної пропозиції пройти огляд у медичному закладі, дотримання передбаченого законом порядку такої пропозиції та фіксації визначених Інструкцією № 1452/735 ознак сп`яніння, зазначених поліцейськими у складених ними матеріалах.
В обґрунтування апеляційної скарги також зазначається про наявність суперечностей між рапортом працівника поліції та об`єктивними даними відеофіксації, а також недопустимість відеодоказів у зв`язку із порушенням вимог щодо безперервної відеофіксації та наявності розбіжностей у часі подій, що зафіксовано.
Окрім наведеного, захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності також посилається в апеляційній скарзі на здійснення судом першої інстанції неправильної правової кваліфікації, а саме ототожнення п. 2.9а ПДР України із відмовою від огляду, тобто судом, визнавши доведеною відмову від огляду, кваліфікував її як порушення іншої норми ПДР України, яка передбачає зовсім інший склад правопорушення. На думку скаржника, судом першої інстанції також змінено точний зміст відомостей, викладених у п. 7 протоколу про адміністративне правопорушення, а саме щодо місця скоєння та суті адміністративного правопорушення, фактично усунувши на власний розсуд наявні в ньому істотні суперечності, натомість невмотивовано відмовлено у призначенні судово-почеркознавчої експертизи у справі.
Скаржником також стверджується, що твердження ОСОБА_1 про те, що «він пив пиво та хотів поїхати з доку за кермом автомобіля» не підтверджує факту керування транспортним засобом і не може вважатися доказом вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Судом першої інстанції, на думку скаржника, не надано жодної правової оцінки письмовій заяві ОСОБА_1 до Територіального управління ДБР, а також доводів про службове підроблення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
В судове засідання особа, яка притягується до адміністративної відповідальності та його захисник, будучи повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явилися.
На адресу суд надійшли заяви про розгляду справи за їх відсутності.
Положеннями ст. 268 КУпАП передбачено, що під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. При цьому, згідно ч. 2 ст. 268 КУпАП, положення ст. 130 КУпАП не входить до переліку правопорушень при розгляді справ про яке передбачена обов`язкова участь особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі можливі та необхідні умови для реалізації права учасників на доступ до правосуддя. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
У своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд, вважає за необхідне розглядати дану справу про адміністративне правопорушення за відсутністю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та його захисника, зважаючи на наявні поданих останніми заяв про розгляду справи за їх відсутності та встановлені положеннями ст. 277 КУпАП строки розгляду справ про адміністративні правопорушення.
Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
За положеннями ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно положень ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245 КУпАП).
Статтею 280 КУпАП передбачено, що суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції виходив із того, що вина ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП підтверджується: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 477472 від 08.10.2025 року; рапортом; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 08.10.2025 року; поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; диском з відеозаписом, зауваживши, що аналіз досліджених під час судового розгляду докази в їх сукупності дає підстави зробити висновок про доведеність вини особи в порушенні ним вимог п. 2.9.а ПДР України тобто вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, а саме: за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Окрім того, у судовому засіданні досліджено доказ відеозапис з нагрудної камери поліцейського, долучений до протоколу про адміністративне правопорушення, на якому зафіксовано розмову ОСОБА_1 з працівниками поліції, в ході якої останній повідомив про те, що «випив пиво та хотів поїхати з дому за кермом автомобіля». Суд звертає увагу, підстави вважати чи перебуває особа у стані сп`яніння відноситься до виключних повноважень працівників поліції, цьому кореспондує обов`язок водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд, а сама по собі незгода водія з виявленими у нього ознаками сп`яніння не звільняє його від відповідальності за порушення п. 2.5 ПДР України. 
Дослідивши встановлені судом першої інстанції обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку про неповне встановлення судом першої інстанції всіх фактичних обставин справи та як результат передчасні висновки суду про наявність підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, з огляду на наступне.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 130 КУпАП відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 477472 ОСОБА_1 08.10.2025 року о 18 год 20 хв в с. Випасне по вул. Огуленк, 12 керував транспортним засобом ВАЗ 2103, д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження тесту Драгер та в медичного закладі відмовився, чим порушив п. 2.9а Правил дорожнього руху України, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно, згідно змісту складеного відносно ОСОБА_1 протоколу, останньому інкримінується відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, що також вбачається з наявних в матеріалах справи рапорту працівника поліції та письмових пояснень особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що вимогами пунктом 2.9 а ПДР України, щодо порушення якого зазначено в протоколі працівниками поліції, передбачена заборона керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Натомість, положення щодо обов`язку водія транспортного засобу пройти огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку на вимогу працівниками поліції містяться в п. 2.5 ПДР України, за порушення якого передбачена відповідальність в межах ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку та є окремим складом адміністративного правопорушення, що в свою чергу згідно змісту протоколу та з огляду на інші матеріали справи, а саме – рапорту поліцейського та письмових пояснень ОСОБА_1 , інкримінується останньому. 
При цьому, працівниками поліції в протоколі також зазначено про наявність факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що в свою чергу є порушенням п. 2.9а ПДР України. Натомість, в матеріалах справи не міститься ні роздруківки з приладу Драгер із зазначенням результатів проходження огляду та встановлення стану сп`яніння або ж висновку з закладу охорони здоров`я в якому зазначено про наявність факту перебування особи як водія транспортного засобу в стані алкогольного сп`яніння відповідно до положень Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Разом з тим, згідно п. 6 розділу 1 Інструкції № 1452/735 огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів (законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, які відповідають вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність) (далі — спеціальні технічні засоби); лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря – фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).
Огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться поліцейським із застосуванням технічних засобів відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення (п. 6 розділ 2 Інструкції № 1452/735).
У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – заклад охорони здоров`я) (п. 7 розділ 1 Інструкції № 1452/735).
Результати огляду на стан сп`яніння водія транспортного засобу, проведеного поліцейським, зазначаються в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (далі – акт огляду). У випадку встановлення стану сп`яніння результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються у протоколі про адміністративне правопорушення, до якого долучається акт огляду (п. 10 розділ 2 Інструкції № 1452/735).
Відповідно до п. 14, 15 розділу 3 Інструкції, За результатами огляду на стан сп`яніння та лабораторними дослідженнями встановлюється діагноз, який вноситься до акта медичного огляду. Висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі – висновок щодо результатів медичного огляду особи на стан сп`яніння), видається на підставі акта медичного огляду.
Натомість, долучені до матеріалів справи акт огляду на стан сп`яніння та направлення на проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі містять відмітки щодо відмови особи, яка притягується до адміністративної відповідальності від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку. Висновок щодо проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі також відсутній.
Наведені обставини справи в своїй сукупності свідчать про наявність суперечностей у складеному працівниками поліції відносно ОСОБА_1 протоколі про адміністративне правопорушення, а саме щодо суті адміністративного правопорушення, що є порушенням ст. 256 КУпАП, згідно якої в протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. 
Відповідні вимоги щодо оформлення працівниками поліції протоколу про адміністративне правопорушення, а саме в частині щодо зазначення суті правопорушення, містяться також в порядку оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженого наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 16.02.2015 року № 3/02-15.
Разом з тим, вищенаведені встановлені судом обставини справи не враховано судом першої інстанції під час вирішення справи по суті, а саме щодо наявності розбіжностей в складеному відносно ОСОБА_1 протоколі про адміністративне правопорушення та без конкретизації суті вчиненого останнім правопорушення, зазначивши натомість про наявність доказів, які в сукупності свідчать про порушення останнім саме п. 2.9 а ПДР України, зауваживши при цьому про наявність відмови особи від проходження огляду на стан сп`яніння.
З огляду на викладені обставини справи, які в свою чергу підтверджують доводи апеляційної скарги в даній частині, апеляційний суд вважає за необхідне також зазначити, що у справі «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013, заява №36673/04) ЄСПЛ зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Окрім того, апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що, зважаючи на положення ч. 1 ст. 130 КУпАП, обов`язковою умовою для притягнення особи до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення за вчинення правопорушення є встановлення всіх ознак даного правопорушення, в тому числі й безпосередньо факту здійснення керування транспортним засобом в стані сп`яніння або відмова особи, яка здійснює керування транспортним засобом з наявними ознаками сп`яніння від проходження огляду у встановленому законом порядку, що в свою чергу заперечується скаржником в апеляційній скарзі. Тобто, необхідною умовою також є встановлення самого факту керування транспортним засобом в даному випадку, з огляду на вимоги щодо суб`єкту даного правопорушення.
Разом з тим, з відео video_2025-10-09_09-08-09, тривалістю 15 сек, долученому до матеріалів справи, вбачається фіксація руху спеціалізованого автомобіля працівників поліції та його зупинку біля вказаного в протоколі транспортного засобу, який знаходиться біля воріт житлового будинку в нерухомому стані, без будь-яких осіб в салоні даного авто, в тому числі й ОСОБА_1 . При цьому, вказані події згідно відмітки на відео відбуваються о 18 год 25 хв. 
Відео 12345_00137820251008180506_0009A, тривалістю 01 хв 50 сек, містять фіксацію спілкування працівників поліції з невідомим особами біля вказаного в протоколі транспортного засобу, при цьому ОСОБА_1 під час спілкування з поліцейськими знаходиться на пасажирському сидінні. Фіксація вказаний подій, згідно відмітки на відео, відбуваються о 18 год 05 хв, проте згідно змісту протоколу останній здійснював керування транспортним засобом о 18 год 20 хв.
Натомість, з даних відеозаписів не вбачається фіксацію безпосередньо факту здійснення особою керування транспортним засобом, встановлення якого є обов`язковою умовою для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. При цьому, пояснення особи, зафіксовані на відеозапис та на які містяться посилання в оскаржуваній постанові суду, а саме щодо дослівно «випив пива та хотів поїхати», не можуть бути доказом в розумінні ст. 251 КУпАП на підтвердження факту керування вказаним в протоколі транспортним засобом без будь-яких інших доказів реалізації вказаного особою.
Будь-які інші відеозаписи обставин подій або ж пояснення свідків тощо в матеріалах справи не містяться, що в свою чергу з огляду на вищевикладене в своїй сукупності підтверджує доводи апеляційної скарги в цій частині, а саме щодо відсутності факту керування особою транспортним засобом.
Окрім наведеного, наявні матеріали справи в тому числі й не містять фіксації відмови особи, яка притягується до адміністративної відповідальності від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку. З відеозапису вбачається фіксації звернення працівника поліції із проходження огляду о 18 год 06 хв, тобто до зазначеного в протоколі часу керування особою транспортним засобом (18 год 20 хв), однак після запитання працівника поліції дослівно «відмовляєтесь?» відео закінчується. Відомостей щодо залучення свідків для фіксації відмови особи від проходження огляду на стан сп`яніння та доручення відповідних пояснень на підтвердження даних обставин в матеріалах справи не містяться. Натомість, судом першої інстанції не враховано дані вказані обставини справи та як результат зроблено помилкові висновки щодо наявності в даному випадку правових підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП.
За положенням ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
У справі «Barbera, Messeguand Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи. 
Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення. 
Одночасно сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. The United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».
Крім того, як зауважувалося вище, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів на підтвердження факту вчинення адміністративного правопорушення слід також враховувати практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 р.) де серед іншого, зазначено, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».
У рішенні ЄСПЛ від 2.07.2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» активно використовується Європейським судом з прав людини. У справі «Ушаков проти України» (рішення від 18 червня 2015 року, заява № 10705\12) ЄСПЛ визначає: «Суд, при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
За положеннями п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.
Таким чином, оскільки наведені встановлені судом обставини подій в своїй сукупності не підтверджують «поза розумним сумнівом» наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із закриттям провадження у справі на підставі п. 1ч. 1 ст. 247 КУпАП.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 251, 280, 283, 294 КУпАП України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Абросімова Андрія Петровича, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 – задовольнити.
Постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 січня 2026 року – скасувати.
Провадження по справі закрити.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складений 09 березня 2026 року.

Суддя О.С. Комлева