ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2026 року 
м. Харків
справа № 645/2981/21
провадження № 22-ц/818/778/26
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.
суддів – Пилипчук Н.П., Маміної О.В.
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
Позивач: ОСОБА_1 ,
Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
Треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кремона-плюс», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2021 року ОСОБА_6 , в особі свого представника – адвоката Ломакіна Е.В., звернулася до суду з позовом після уточнення якого від 02.09.2021 року просила суд: визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом та витребувати майно з чужого незаконного володіння.
В обґрунтування позову представник позивача посилався на те, що батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . ОСОБА_6 мала дошлюбне прізвище – ОСОБА_9 , яке у зв`язку із вступом у шлюб 17.09.1961 року з ОСОБА_10 змінила на « ОСОБА_11 ». Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00022420163 від 22.03.2019 р. ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_12 , батьками якої є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Таким чином, ОСОБА_12 та ОСОБА_6 є рідними сестрами. 20.11.1947 року ОСОБА_13 уклала шлюб із ОСОБА_14 та змінила прізвище на " ОСОБА_15 ". ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_16 та ОСОБА_14 народилась донька ОСОБА_17 . Таким чином, ОСОБА_17 є племінницею ОСОБА_6 . ОСОБА_17 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 65 років в м. Харкові, про що 02.12.2015 року складено відповідний актовий запис №17634 із змінами та доповненнями від 24.10.2019 року. На момент смерті ОСОБА_17 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 ( надалі Квартира). 22.11.2019 року ОСОБА_6 звернулася до Відокремленого підрозділу Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_17 , на підставі якої було заведено спадкову справу №543П/2019. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27.11.2019 року державного нотаріуса Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Кулик Н.Т. у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_17 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , відмовлено у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.07.2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 04.11.2020 року ОСОБА_6 визначено додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_17 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , тривалістю три місяці з дня набрання рішення законної сили. Оскільки рішення суду набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку 04.11.2020 року, строк на подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_6 тривав до 04.02.2021 року. В зазначений строк ОСОБА_6 подала до відокремленого підрозділу Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_17 . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальний дій від 28.01.2021 року, виданою державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Кулик Н.Т. у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті її племінниці ОСОБА_17 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , на Квартиру було відмовлено, оскільки право власності на зазначену квартиру належить іншій особі. Окремо представник зазначив, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (інформаційна довідка № 243405069 від 08 лютого 2021 року), вбачається, що Квартира в різні часи належала: до 11 липня 2016 року ОСОБА_17 ; з 11 липня 2016 року до 27 липня 2016 року за Товариством з обмеженою відповідальністю “Кремона - плюс”; з 27 липня 2016 року до 13 жовтня 2016 року спірна квартира належала ОСОБА_4 ; з 12 жовтня 2016 року - належить ОСОБА_2 . Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 08 лютого 2021 року, станом на 08 лютого 2021 року за кодом ЄДРПОУ юридичної особи: 40582968, наявний запис № 1 про зареєстроване Товариство з обмеженою відповідальністю “Кремона - плюс”, місцезнаходження юридичної особи: Україна, 61029, Харківська область, місто Харків, вулиця Амосова, будинок 9-А, квартира 84. Засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю “Кремона-плюс” зазначені: ОСОБА_17 , та ОСОБА_18 . Керівником юридичної особи зазначений ОСОБА_18 . Дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 21 липня 2016 року, номер запису: 14801020000069929. Державна реєстрація створення юридичної особи відбулась 21 липня 2016 року. При цьому представник позивача наголосив, що зважаючи на те, що ОСОБА_17 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , вона 21 липня 2016 року об`єктивно не могла бути засновником вищезазначеного ТОВ “Кремона - плюс” та брати участі в установчих зборах його засновників 15 червня 2016 року, та у прийняті рішення про передачу належної їй Квартири до зазначеного товариства. Так, станом на 23 жовтня 2015 року, день смерті ОСОБА_17 , право власності на Квартиру належало та було зареєстроване у встановленому законом порядку за ОСОБА_17 , а тому зазначена квартира входить до складу спадщини. Враховуючи наявність у ОСОБА_17 спадкоємця, а саме ОСОБА_6 , яка у встановленому законом порядку спадщину прийняла, з 23 жовтня 2015 року, спадщина ОСОБА_17 , належить ОСОБА_6 . Таким чином, представник позивача вважає, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_6 не з її волі, а іншим шляхом, тому підлягає витребуванню у останнього набувача. 
Рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова від 30 липня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 970286463101, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_17 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Витребувано з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 970286463101.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 3405 гривень 00 копійок з кожного.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог. А саме, судом встановлено, що ОСОБА_17 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , тому вона 21 червня 2016 року об`єктивно не могла бути засновником ТОВ «Кремона-Плюс» та брати участь в установчих зборах засновників Товариства від 15 червня 2016 року яким прийнято рішення про передачу належної їй Квартири до статутного фонду зазначеного товариства. Оскільки станом на день смерті ОСОБА_17 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на Квартиру належало та було зареєстроване у встановленому порядку за ОСОБА_17 , Квартира входить до складу спадщини та ОСОБА_6 , як спадкоємець ОСОБА_17 , з 23.10.2015 року набула права власності на неї. Оскільки Квартира вибула з володіння власника (законного володільця) не з їхньої волі, вона підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння відповідачів.
Не погодившись з рішенням суду   ОСОБА_2  звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також незаконність та необґрунтованість рішення, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає вимогам закону. А саме, судом безпідставно надано перевагу доказам позивача та проігноровано, що вона є добросовісним набувачем. Квартиру придбала з дотриманням встановленої законом форми для задоволення власної потреби та потреби її сім`ї у житлі за договором купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом у встановленому законом порядку. Право власності на Квартиру зареєстроване за нею у встановленому законом порядку, апелянт зробила в ній ремонт і вона використовується її сім`єю за цільовим призначенням. Колишній власник - ОСОБА_4 придбав квартиру у ТОВ «Кремона Плюс», при цьому договір був посвідчений нотаріусом, а тому, нотаріуси двічі, посвідчували та реєстрували правочини та жодного разу не знайшли перешкод для вчинення правочину. Вважає, що позивач безпідставно вказує, що в установленому законом порядку прийняв спадщину з 23 жовтня 2015 року, при цьому, з наданих документів, ОСОБА_19 лише 23 жовтня 2019 року звернулася з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, а строк на прийняття спадщини був поновлений і до цього вона навіть не знала, що відкрилася спадщина. Вважає, що посилання позивача, що він набув право власності на квартиру 23 жовтня 2015 року є необґрунтованими, оскільки право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації. Вказане було проігноровано судом. Таким чином позивач не був власником майна на момент звернення до суду, а відтак вказана норма ст.338 ЦК не могла бути прийнята судом до уваги. Вважає, що в аспекті пропорційності та мети втручання у право мирного володіння майном відповідача, позивач своїми позовними вимогами намагається фактично позбавити її права власності без жодної компенсації. Мета, яку переслідує позивач та наслідки для відповідача, як добросовісного набувача у вигляді безоплатного позбавлення її майна, яким вона тривалий час володіє на законних підставах, є неспівмірними. А тому вважає, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у відповідача, як добросовісного набувача, призведе до порушення ст.1 Першого Протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В обґрунтування посилається на те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку, прийняв спадщину, а тому є її власником з часу відкриття спадщини, і може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням засобів, визначених у гл.29 ЦК України, а відсутність реєстрації права власності відповідно до ЗУ «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (право володіння, користування та розпорядження) на це майно, а власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем, але набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідно ї правової підстави заволоділа ним. На переконання позивача, відповідач мала можливість при купівлі квартири ознайомитись з правовстановлюючими документами на квартиру та з`ясувати відомості стосовно попереднього власника, а також щодо всіх попередніх правочинів зі спірною квартирою.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) вказано, що: "відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)".
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння позивача поза його волею, а отже, вона підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння відповідачів. Тому за обставин вибуття майна із власності законного володільця поза його волею, за відсутності його волевиявлення, витребування цього майна у добросовісного набувача на користь законного володільця є належним і виправданим способом захисту права останнього.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що:
"можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_6 (до шлюбу ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 15.07.1953 року (т.1 а.с. 11).
Також від вказаного шлюбу народилась ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00022420163 від 22.03.2019 р., яка є рідною сестрою ОСОБА_6 (т. 1 а.с.13-14).
20.11.1947 року ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , 1914 року народження, уклали шлюб та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище " ОСОБА_15 ", що підтверджується свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_2 від 20.11.1947 року, а також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян або державну реєстрацію шлюбу №00024087408 від 28.09.2019 року (т.1 а.с.15-16).
ОСОБА_6 після укладення у 17.09.1961 році шлюбу з ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_11 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , актовий запис №1019 (т.1 а.с. 12).
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 13.05.1968 року (т.2 а.с. 120).
Таким чином, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 є рідними сестрами, а позивач ОСОБА_1 , в свою чергу, – племінником ОСОБА_20 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_16 та ОСОБА_14 народилась донька ОСОБА_17 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №00022432529 від 23.03.2019 року (т. 1 а.с.17-18).
Таким чином, ОСОБА_6 є рідною тіткою ОСОБА_17 , а позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_17 – є двоюрідними братом та сестрою.
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , померла, проте, відомості про її смерть були внесені до Державного реєстру актів цивільного стану громадян, як зміни до актового запису 17634 від 02 грудня 2015 року про смерть невідомої жінки, лише 24.10.2019 р., на підставі Висновку про внесення змін до актового запису цивільного стану № 115/05-48 від 17.10.2019 року, а саме – були змінені відомості про померлого: прізвище з " ОСОБА_22 " змінено на " ОСОБА_15 ", ім`я з "Інформація відсутня" змінено на " ОСОБА_23 ", по батькові з "Інформація відсутня" змінено на " ОСОБА_24 ", вік "60-70" змінено на "65", дата народження з "Інформація відсутня" змінено на " ІНФОРМАЦІЯ_3 ". (т. 1 а.с.19-20).
29.10.2019 року було видане повторно свідоцтво про смерть ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 65 років в місті Харкові, про що 02.12.2015 року складено відповідний актовий запис № 17634 (т.1 а.с.21).
Відповідно до Інформації з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №63359632 від 13.07.2016 р. ОСОБА_17 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , яка є спадковим майном. (т. 1 а.с.106).
Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №58169738 від 04.11.2019 року відомості про наявні заповіти чи спадкові договори ОСОБА_17 відсутні (т.1 а.с.22).
Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №58169713 від 04.11.2019 року відомості про наявні спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_17 , дата смерті: ІНФОРМАЦІЯ_4 , відсутні (т.1 а.с.23).
22 листопада 2019 р. ОСОБА_6 звернулась до Відокремленого підрозділу Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_17 , на підставі якої було заведено спадкову справу №543П/2019, що також підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №58442663 від 22.11.2019 року ( т.1 а.с.24, 35,36).
Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01.07.2020 року по справі №7452/19, залишеним без змін постановами Харківського апеляційного суду від 04.11.2020 року та Верховного Суду України від 23.12.2021 року, ОСОБА_6 визначено додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_17 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , тривалістю три місяці з дня набрання рішення законної сили. Дане рішення набрало законної сили 04.11.2020 року (т.2 а.с.8-35).
В зазначений строк ОСОБА_6 звернулася до Відокремленого підрозділу Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_17 (т.1 а.с. 37).
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальний дій від 28.01.2021 року, виданою державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Хлистун О.В., ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_6 , у видачі на ім`я довірителя ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину після її племінниці ОСОБА_17 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , на квартиру АДРЕСА_1 , – відмовлено, оскільки право власності на зазначену квартиру належить іншій особі.
Судом також встановлено, що 15 червня 2016 року були проведені установчі збори засновників Товариства з обмеженою відповідальністю “Кремона-плюс”, оформлені протоколом №1, на яких серед іншого, прийнято рішення: обрати Головуючим Установчих зборів засновників ОСОБА_17 ; сформувати статутний капітал в розмірі 400000,00 грн., розподіливши його між учасниками наступним чином: ОСОБА_17 в якості внеску в статутний капітал вносить належне їй нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка засновниками ТОВ оцінена в сумі 200000,00 грн, що становить 50% статутного капіталу; визначити місцезнаходження ТОВ за адресою: АДРЕСА_2 ; затвердити Статут ТОВ “Кремона-плюс” (т. 1 а.с.51-54).
Зі змісту акту приймання-передачі майна, що вноситься до Статутного капіталу ТОВ “Кремона-плюс” від 21.04.2016 року, вбачається, що Учасник (Засновник) ТОВ «Кремона-плюс» ОСОБА_17 сплачує свій негрошовий майновий вклад до Статутного капіталу Товариства, шляхом передання до його Статутного капіталу майна: квартиру АДРЕСА_3 , вартість – 200000,00 гривень (т. 1 а.с.91).
Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 08 лютого 2021 року, станом на 08 лютого 2021 року за кодом ЄДРПОУ юридичної особи: 40582968, наявний запис № 1 про зареєстроване Товариство з обмеженою відповідальністю “Кремона-плюс”, місцезнаходження юридичної особи: Україна, 61029, Харківська область, місто Харків, вулиця Амосова, будинок 9-А, квартира 84. Засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю “Кремона-плюс” зазначені: ОСОБА_17 , та ОСОБА_18 . Керівником юридичної особи зазначений ОСОБА_18 . Дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 21 червня 2016 року, номер запису: 14801020000069929. Державна реєстрація створення юридичної особи відбулось 21 червня 2016 року (т.1 а.с. 46-62).
Відповідно до наданих Департаментом реєстрації Харківської міської ради електронних копій вбачається, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №30434863 від 13.07.2016 року, державним реєстратором прав на нерухоме майно Калініною Л.М., проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на квартиру, що розташована АДРЕСА_4 , за суб`єктом ТОВ «Кремона-Плюс» (т. 1 а.с.108).
27.07.2016 року між ТОВ «Кремона-плюс», в особі директора Шашкова С.В., та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений ПНХМНО Малаховою Г.І., реєстраційний №1649, відповідно до якого ТОВ «Кремона-плюс» передає у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 30,5 кв.м., загальною площею 54,3 кв.м. Згідно з домовленістю сторін продаж вчинено за 244296 гривень (т.1 а.с.114).
12.10.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений ПНХМНО Поляк Д.В., реєстраційний №1776, відповідно до якого ОСОБА_4 передає у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 30,5 кв.м., загальною площею 54,3 кв.м. Згідно з домовленістю сторін продаж вчинено за 250 000,00 гривень, що є еквівалентом суми 10 000,00 доларів США. Придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою згодою, у вигляді заяви чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 138-139).
Крім того, зі змісту Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна №243405069 від 08.02.2021 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала:
-до 11.07.2016 року – ОСОБА_17 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину Р №5-436, 05.11.2004, 12-та ХДНК, свідоцтво про право власності р№ НОМЕР_5 , 19.10.1993, ХМЦПДЖФ; 
-з 11.07.2016 року до 27.07.2016 року, на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданого 24.06.2016 року, – ТОВ «Кремона-плюс»; протокол, серія та номер: 1, виданий 15.06.2016 року ТОВ «Кремона-плюс», державним реєстратором Зміївської міської ради Харківської області Калініною Л.М., в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була здійснена державна реєстрація (з відкриттям розділу) права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кремона-плюс», код ЄДРПОУ: 40582968, країна реєстрації: Україна; 
-з 27.07.2016 року до 12.10.2016 року – ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1649, виданого 27.07.2016 р., ПН ХМНО Малаховою Г.І.; 
-з 12.10.2016 року – ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1776, виданий 12.10.2016 р., видавник: ПН ХМНО Поляк Д.В. (т.1 а.с.40-45).
Крім того, судом встановлено, що в межах кримінального провадження №42017221050000012 від 22.02.2017 року слідчим СВ Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області Поліщук В.А., на підставі ухвали слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.03.2017 року, здійснено виїмку документів у Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г.І., на підставі яких був посвідчено договір купівлі-продажу квартири від 27.07.2016 року, серії та номер: 1649, укладеного між ТОВ «Кремона-Плюс», як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 115-118).
Як встановлено під час досудового розслідування, ОСОБА_17 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , а тому, 21 червня 2016 року вона об`єктивно не могла бути засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Кремона-Плюс» та брати участь в установчих зборах засновників Товариства 15 червня 2016 року, а також у прийнятті рішення про передачу належної їй квартири АДРЕСА_1 до зазначеного товариства. 
На підставі чого, суд встановив, що станом на день смерті ОСОБА_17 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 належало та було зареєстроване у встановленому порядку за ОСОБА_17 , а тому вказана квартира входить до складу спадщини. ОСОБА_6 , як спадкоємець ОСОБА_17 , з 23.10.2015 року набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Після цього будь-яких дій не вчиняла.
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_9 . Відповідно до змісту заповіту ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трофименко Є.В. від 28.12.2020 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : на випадок своєї смерті, зробила таке розпорядження, зокрема, будь-яке інше її майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, вона заповідає позивачу - ОСОБА_1 .
Враховуючи, що ОСОБА_17 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , суд дійшов обгрунтованого висновку, що вона 21 червня 2016 року об`єктивно не могла бути засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Кремона-Плюс» та передати квартиру АДРЕСА_1 до зазначеного товариства. Оскільки ані ОСОБА_6 , ані ОСОБА_1 будь-яких дій з відчуження спірної квартири також не вчиняли, то вказана квартира вибула з володіння власника (законного володільця) іншим шляхом. А тому, ОСОБА_1 , як єдиний спадкоємець після смерті ОСОБА_17 , має перешкоди у оформленні спадкових прав у нотаріальному порядку, оскільки право власності на спадкове майно зареєстроване за ОСОБА_2 , що відповідно до зазначених норм ЦК України, є підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на таке майно із задоволенням вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, що відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 
Твердження в апеляційній скарзі відповідачки, що вона є добросовісним набувачем, а позивачем не набуто право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю у нього державної реєстрації на таке майно, є необґрунтованим.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто, державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи про інше речове право створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (від нім. buchbesitz - книжкове володіння) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна, володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто, суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його фактичним володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Відтак, заволодіння нерухомим майном, шляхом державної реєстрації права власності на нього, ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном, шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, й далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
Виходячи з наведеного, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) дійшла висновку, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів, є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (див. пункт 72 вказаної постанови).
Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому, відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.
У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).
Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
Враховуючи, що на день смерті ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 належало та було зареєстроване у встановленому порядку за ОСОБА_17 , і вона 21 червня 2016 року, об`єктивно, не могла бути засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Кремона-Плюс» та передати спірну квартиру зазначеному товариству, а ОСОБА_6 та ОСОБА_1 будь-яких дій з відчуження спірної квартири не вчиняли, то суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира вибула з володіння власника (законного володільця) поза його волею, тобто, іншим шляхом, у зв`язку з чим, вказане є підставою для визнання за ОСОБА_1 , як спадкоємця після смерті ОСОБА_6 , яка є спадкоємицею після смерті ОСОБА_17 , права власності на таке майно із задоволенням вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, що відповідає речово - правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.
У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: "розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо".
Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.
В даному випадку, за встановлених судом обставин вибуття майна із власності законного володільця, а саме – поза його волею, за відсутності його волевиявлення, витребування цього майна у добросовісного набувача на користь законного володільця, є належним і виправданим способом захисту права останнього.
Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол) та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.
У статті 1 Першого протоколу містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном.
Зокрема, втручання у здійснення права на мирне володіння майном у розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу також повинно переслідувати мету в суспільному інтересі [рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine)].
Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden»).
Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Белгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «спільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування.
ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто, його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine].
Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії (що мають оцінюватися у сукупності), як: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.
Контроль за дотриманням конвенційних гарантій здійснюється ЄСПЛ, який застосовує норми Конвенції відповідно до базових принципів (методів) тлумачення, до яких відносять «принцип автономного тлумачення понять», «принцип еволюційного (динамічного) тлумачення», «принцип європейського консенсусу», «принцип розсуду держави», «принцип ефективного тлумачення» та «принцип пропорційності та балансу інтересів».
Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ. Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire V. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави.У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження. Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.
ЄСПЛ вказав на необхідність перевіряти передбачення обмеження прав людини у національному законі, визначати наявність обставини для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність. Обмеження прав має передбачатись національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження. Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатись у законі, а зміст закону повинен бути доведений до відома громадян. Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного. Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи. Втручання у права має відповідати вимогам співмірності.
Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним.
Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.
Таким чином, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
Так, законність втручання в цій справі обумовлена тим, що право власності є конституційним правом особи, передбаченим статтею 41 Конституції України, воно є непорушним та набувається в порядку, визначеному законом. Законний власник не втрачає право власності на належне йому майно, якщо воно вибуває з його володіння без належної на те законної підстави чи не з його волі, тому таке право підлягає захисту.
Легітимною метою (виправданістю втручання загальним інтересом), є необхідність захисту гарантованого Конституцією України права законного володільця, майно якого вибуло з його володіння без відповідної на те правової підстави чи не з його волі.
Що стосується принципу пропорційності, то Велика Палата Верховного Суду вважає, що: 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.
Враховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власниці – ОСОБА_17 поза її волею, витребування такого майна на користь законного власника – ОСОБА_1 від останнього набувача – ОСОБА_2 , є пропорційним втручанням у право власності останньої, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. Крім того, витребування від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірного нерухомого майна не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача та інтересами відповідачів, які не позбавлені права на відшкодування завданих їм збитків, зокрема, в порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до 
Таким чином, відповідні доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції , у зв`язку з чим, вони задоволенню не підлягають.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , – залишити без задоволення.
Рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 30 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий         О.Ю. Тичкова

Судді          Н.П. Пилипчук

О.В.Маміна