ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 березня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 738/1377/25
Головуючий у першій інстанції – Савченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/451/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В., 
із секретарем – Піцан В.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, сплачених у рахунок погашення боргових зобов`язань за договорами позики,
В С Т А Н О В И В :
У червні 2025 року адвокат Сльозка А.Ф. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, сплачених у рахунок погашення боргових зобов`язань за договорами позики. В обґрунтування позову посилався на те, що з 13.10.2015 по 24.05.2022 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, у період якого 08.01.2020 між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі – продажу житлового будинку та земельної ділянки, згідно з яким позивачем за плату були придбані земельна ділянка з кадастровим номером 7423010100:01:003:0674 та розташований на ній житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Вказує, що рішенням Менського районного суду від 30.05.2025 здійснено поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та встановлено, що ОСОБА_1 сплатила борг за договором позики вже після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 , тобто за рахунок особистих коштів, і цього не заперечував ОСОБА_2 , тому відповідно до вимог ст. 57, 60, 69, 71 СК України половина вартості майна припадає на частку ОСОБА_2 .
За доводами позову, в рахунок оплати вартості придбаного житлового будинку позивач уклала договори позики з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які фактично були вчинені в інтересах колишнього подружжя, оскільки отримані в результаті грошові кошти були використані в рахунок оплати вартості спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Тому стверджує, що загальна сума погашених особисто позивачкою боргових зобов`язань, що виникли ще в період шлюбу з відповідачем, складає 1112030,75 грн, а половина від вказаної суми – 556 015,38 грн, які підлягають стягненню з відповідача.
Посилаючись на положення ст. 60, 69, 70, 71 СК України, у позові представник ОСОБА_1 – адвокат Сльозка А.Ф. просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 556015,38 грн у рахунок відшкодування частини належних їй грошових коштів, сплачених за борговими зобов`язаннями колишнього подружжя.
Рішенням Менського районного суду від 27.10.2025 позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 556 015,38 грн у рахунок відшкодування частини належних їй грошових коштів, сплачених за борговими зобов`язаннями колишнього подружжя.
Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачем на підтвердження позовних вимог щодо оплати боргових зобов`язань подружжя особисто надано суду належні та допустимі докази, та враховано, що відповідачем не було надано суду будь – яких доказів, на спростування проведеної оплати боргу, як не спростовано і недоведеності факту отримання позивачкою грошових коштів у позику, оскільки вказані обставини підтверджені рішенням Менського районного суду від 30.05.2025 (справа № 738/1105/24), яке набрало законної сили.
Розглядаючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що спір між сторонами щодо стягнення частини грошових коштів з одного з членів подружжя, сплачених у рахунок погашення боргових зобов`язань за договорами позики, укладених в інтересах подружжя виник у червні 2025 року, тобто у день подачі позовної заяви, що є предметом розгляду судом даної цивільної справи, тому з цього часу і починається перебіг позовної давності, встановлений диспозицією ст. 257 ЦК України, який позивачкою не пропущено. 
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Менського районного суду від 27.10.2025 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
За доводами скарги рішення судом ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів заявник посилається на те, що суд першої інстанції дослідив докази поверхово і не встановив ключові факти, зокрема те, що позивачкою не надано доказів використання коштів, отриманих у позику, для сімейних потреб відповідно до ст. 61 СК України.
Вказує, що позивачкою на підтвердження позовних вимог не було надано жодного документального підтвердження використання коштів в інтересах сім`ї, а саме квитанцій, накладних, чеків, банківських виписок, доказів купівлі товарів/послуг для сім`ї, доказів використання коштів на утримання спільного майна.
Як зазначає заявник, позивачкою позика бралась від свого імені та для власної підприємницької діяльності, яка залишилась у неї після розірвання шлюбу, тому позика має особистий характер.
Також заявник стверджує, що показання свідків є непереконливими, оскільки не були присутніми при передачі коштів та не знають призначення отриманих коштів у позику та не підтверджують, що позика була отримана в інтересах сім`ї.
Заявник посилається, що наявні в матеріалах справи розписки не містять цільового призначення, підтвердження отримання позивачкою коштів, отримання коштів для сімейних потреб. Натомість у справі № 738/1105/24 судом було досліджено укладені позивачкою розписки та встановив, що майно подружжя не купувалось за кошти отримані у позику і позивачка не довела наявність спільного боргу.
Тому заявник вважає, що судом першої інстанції було неправильно засновано норми матеріального права, а саме ст. 60, 61, 65, 553-559 ЦК України.
В обґрунтування доводів скарги заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.12.2019 № 752/12345/18, від 03.11.2021 у справі № 524/4363/19, від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, матеріали справи № 738/1105/24 про поділ майна подружжя, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що сторони з 13.10.2015 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Менського районного суду від 24.05.2022. Рішення суду набрало законної сили 24.06.2022 (а.с. 6-7).
За матеріалами справи 08.01.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_7 за плату придбані земельна ділянка, площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки: 7423010100:01:003:0674, та розташований на ній житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 7423010100:01:003:0674, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_7 .
Рішенням Менського районного суду від 30.05.2025 визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки: 7423010100:01:003:0674, цільове призначення якої – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки: 7423010100:01:003:0674, цільове призначення якої – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-22, 86-100).
Під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем на підтвердження позовних вимог щодо оплати боргових зобов`язань подружжя особисто надано суду належні та допустимі докази, та враховано, що відповідачем не було надано суду будь – яких доказів, на спростування проведеної оплати боргу, як не спростовано і недоведеності факту отримання позивачкою грошових коштів у позику, оскільки вказані обставини підтверджені рішенням Менського районного суду від 30.05.2025 (справа № 738/1105/24), яке набрало законної сили.
Розглядаючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що спір між сторонами щодо стягнення частини грошових коштів з одного з членів подружжя, сплачених у рахунок погашення боргових зобов`язань за договорами позики, укладених в інтересах подружжя виник у червні 2025 року, тобто у день подачі позовної заяви, що є предметом розгляду судом даної цивільної справи, тому з цього часу і починається перебіг позовної давності, встановлений диспозицією ст. 257 ЦК України, який позивачкою не пропущено. 
Проте, з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується частково, враховуючи наступне.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зі змісту ст. 15, 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення.
Нормами ст. 60 Сімейного кодексу України майно, передбачено, що набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Згідно до ч. 1, 3 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 2, 4 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Положеннями ч. 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Зі змісту положень ст. 71 СК України вбачається, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність.
При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18 (провадження № 61-1436св20), від 17 червня 2020 року у справі 490/10838/16 (провадження № 61-43824св18), від 25 листопада 2020 року у справі № 452/926/16 (провадження № 61-45315св18).
Виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частини 2 і 3статті 325 ЦК Україниможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Тлумачення частини 4 статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 569/2255/17 від 04 грудня 2019 року у справі № 235/5555/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 2-2093/10.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.
Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правиламистатті 544 ЦК України.
Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Судувід 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), та підтверджені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 09 вересня 2020 року у справі № 14-127цс20.
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно положень ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом про стягнення частини грошових коштів з ОСОБА_2 як одного з подружжя, сплачених в рахунок погашення боргових зобов`язань за договорами позики, укладених в інтересах колишнього подружжя, ОСОБА_1 посилалась на те, що для придбання земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 нею було отримано у борг від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 10000 доларів США та 08.01.2020 нею був укладений договір позики з ОСОБА_6 , згідно якого позивачка отримала 8000 доларів США. 
В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що рішенням Менського районного суду від 30.05.2025 у справі № 738/1105/24 про поділ майна подружжя було встановлено, що вона сплатила борг за договором позики вже після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 .
До таких висновків прийшов і суд першої інстанції зазначивши, що у справі про поділ майна рішенням суду встановлено, що для придбання вказаної земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 позивачкою ОСОБА_4 12.03.2017 було отримано у борг від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, які вона мала повернути протягом року. Також, 08.01.2020 позивачка уклала договір позики з ОСОБА_6 , згідно якого отримала 8 000 доларів США терміном на 6 місяців, які зобов`язувалась повернути не пізніше як 08.07.2020, а у разі прострочення зобов`язувалась додатково повернути 1 % від суми позики за кожну прострочену добу. 
Разом з тим, зміст рішення Менського районного суду від 30.05.2025 у справі № 738/1105/24 про поділ майна подружжя містить висновки, що судом було встановлено лише укладення позивачкою ОСОБА_1 договору позики 08.01.2020 у формі розписки, згідно якої вона отримала від ОСОБА_6 8000 доларів США. 
Суд, у справі про поділ майна, оцінивши надані сторонами докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про те, що спірні земельна ділянка площею 0,1 га із кадастровим номером 7423010100:01:003:0674 та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки вищезазначене майно придбано за час перебування сторін у шлюбних відносинах, право власності, на які зареєстровано за ОСОБА_10 в період перебування у шлюбі. ОСОБА_1 не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, не надала належних доказів на підтвердження доводів про те, що на придбання зазначених спірних земельної ділянки та житлового будинку були надані її особисті кошти.
Також за висновком суду у справі про поділ майна посилання ОСОБА_1 на отримані нею та її батьком ОСОБА_11 прибутки у період 2019-2023 роки та пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 не є підтвердженням того, що ОСОБА_1 придбала спірне майно за рахунок особистих коштів, як і її посилання на те, що вона самостійно погасила борг ОСОБА_6 за договором позики особистими коштами.
Апеляційний суд враховує що згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17).
Отже висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення коштів з ОСОБА_2 без належного дослідження доказів з посиланням на норми ст. 82 ЦПК України та покладення в основу рішення, що висновків, що у справі про поділ майна встановлено, що позивачка сплатила борг за договором позики вже після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 , тобто за рахунок особистих коштів, і цього не заперечував у суді ОСОБА_2 , то відповідно до змісту ст. 57, 60, 69, 71 СК України половина його вартості припадає на частку ОСОБА_2 , суперечать як висновкам суду у справі про поділ майна, так і наданими доказам у даній справі.
Встановивши у даній справі на підставі преюдиційних фактів укладення позивачкою 08.01.2020 договору позики на суму 8000 доларів США, який був укладений в інтересах сім`ї, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про доведеність позивачкою отримання грошових коштів у позику за двома складеними розписками від 08.01.2020 та від 12.03.2017, враховуючи, що свої позовні вимоги про стягнення з відповідача частини сплачених коштів за договором позики нею обґрунтовувались рішенням Менського районного суду від 30.05.2025, яким було встановлено сплату боргу за договором позики лише від 08.01.2020 на суму 8000 доларів США.
Так, на підтвердження сплати боргу у справі про поділ майна ОСОБА_1 за борговою розпискою надала суду платіжні доручення та платіжні інструкції про перерахування ОСОБА_6 коштів на загальну суму 2643901,75 грн. В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що перерахування коштів ОСОБА_6 здійснювалося як нею особисто, так і її батьком – ОСОБА_11 та її теперішнім чоловіком ОСОБА_14 .. Згідно з платіжним дорученням № Р24А446386310С92095 від 03 липня 2020 року ОСОБА_11 перераховано ОСОБА_6 – 10050,25 грн; згідно з платіжним дорученням № Р24А461058413С37144 від 10 липня 2020 року ОСОБА_11 перераховано ОСОБА_6 – 10050,25 грн; згідно з платіжним дорученням № Р24А536599749С94562 від 18 серпня 2020 року ОСОБА_11 перераховано ОСОБА_6 – 10050,25 грн; згідно з платіжним дорученням № Р24А566232299С28442 від 01 вересня 2020 року ОСОБА_11 перераховано ОСОБА_6 – 10050,25 грн; згідно з платіжним дорученням № Р24А566252438С97083 від 01 вересня 2020 року ОСОБА_11 перераховано ОСОБА_6 – 10100,75 грн; згідно з платіжним дорученням № Р24А859865977С99756 від 03 січня 2021 року ОСОБА_11 перераховано ОСОБА_6 – 30000,00 грн; згідно з платіжним дорученням № Р24А859867181С17023 від 03 січня 2021 року ОСОБА_11 перераховано ОСОБА_6 – 25000,00 грн; згідно з платіжним дорученням № Р24А859868524С34750 від 03 січня 2021 року ОСОБА_11 перераховано ОСОБА_6 – 15000,00 грн; згідно з платіжним дорученням № Р24А948753920С17107 від 09 лютого 2021 року ОСОБА_11 перераховано ОСОБА_6 – 10000,00 грн; згідно з платіжним дорученням № Р24А1060346093С1637 від 22 березня 2021 року ОСОБА_11 перераховано ОСОБА_6 – 10000,00 грн; згідно з платіжним дорученням № Р24А893193536А32570 від 03 липня 2021 року ОСОБА_11 перераховано ОСОБА_6 – 10000,00 грн; згідно з платіжною інструкцією № 0.0.2543085255.1 від 13 травня 2022 року ОСОБА_14 перераховано ОСОБА_6 – 10000,00 грн; згідно з платіжною інструкцією № 0.0.2543119667.1 від 13 травня 2022 року ОСОБА_14 перераховано ОСОБА_6 – 20000,00 грн; згідно з платіжною інструкцією № ЕСМ_Р24А585202887D26185 від 10 грудня 2022 року ОСОБА_1 перераховано ОСОБА_6 – 24000,00 грн; згідно з платіжною інструкцією № 0.0.3021869193.1 від 29 травня 2023 року ОСОБА_1 перераховано ОСОБА_6 – 10000,00 грн; згідно з платіжною інструкцією № 0.0.3084474005.1 від 08 липня 2023 року ОСОБА_1 перераховано ОСОБА_6 – 10000,00 грн; згідно з платіжною інструкцією № 0.0.3143823292.1 від 13 серпня 2023 року ОСОБА_1 перераховано ОСОБА_6 – 20000,00 грн; згідно з платіжною інструкцією № 0.0.3199415949.1 від 15 вересня 2023 року ОСОБА_1 перераховано ОСОБА_6 – 10000,00 грн; згідно з платіжною інструкцією № 0.0.3223142111.1 від 28 вересня 2023 року ОСОБА_1 перераховано ОСОБА_6 – 10000,00 грн, всього за вказаними платіжними документами перераховано ОСОБА_6 2643901,75 грн.
Проте, вирішуючи питання у справі про стягнення боргу сплаченого одним з подружжя судом першої інстанції залишено поза увагою, що до матеріалів справи не надано оригінал боргової розписки і як вже було встановлено, кошти про сплату боргу було внесено частково позивачем ОСОБА_1 , яка також пояснила, що перерахування коштів ОСОБА_6 здійснювалося як нею особисто, так і її батьком – ОСОБА_11 та її теперішнім чоловіком ОСОБА_14 . Разом з тим матеріали справи не містять, що ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , здійснювали погашення боргу в інтересах ОСОБА_1 на погашення боргу за борговою розпискою від 08.01.2020 на суму 8000 доларів США, як не містять матеріли справи і доказів на підтвердження повноважень щодо наявності підстав стягнення коштів, сплачених ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , які не звертались з відповідними вимогами щодо сплачених коштів ОСОБА_6 , а надані платіжні доручення, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги (а.с. 203-209), не містять призначення плату щодо оплати боргу саме ОСОБА_1 .
Разом з тим, частина платіжних доручень, платником у яких визначено ОСОБА_1 (а.с. 209-212) на загальну суму 84 000,00 грн, є належними та допустимими доказами сплати коштів за борговою розпискою від 08.01.2020 на суму 8000 доларів США, які були отримані в борг та використані в інтересах сім`ї, враховуючи також наявність підпису ОСОБА_2 , який відповідач не заперечував, у оригіналі розписки, яку було надано до суду апеляційної інстанції. 
З врахуванням встановлених обставин вимоги щодо стягнення половини коштів за вказаною борговою розпискою підлягають частковому задоволенню на суму 42000,00 грн.
Крім того, помилковим є висновок суду першої інстанції, і щодо преюдиції судового рішення про поділ майна щодо боргу за 12.03.2017 договору позики з ОСОБА_5 у формі розписки, згідно якої отримала 10000 доларів США, враховуючи наступне.
Позивачкою не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанціям належних і допустимих доказів на підтвердження придбання майна у період зареєстрованого шлюбу з позивачем за кошти, отримані за договором позики від 12.03.2017 на суму 10000 доларів США, оскільки рішенні Менського районного суду від 30.05.2025 у справі № 738/1105/24, не містить будь-яких посилань і, щодо оцінки вказаних боргових зобов`язань.
Разом з тим, рішенням Менського районного суду від 30.05.2025 (справа № 738/1105/24), яке набрало законної сили, встановлено, що оскільки відповідач ОСОБА_1 сплатила борг за договором позики вже після припинення шлюбних відносин з позивачем ОСОБА_2 , тобто за рахунок особистих коштів, і цього не заперечує позивач ОСОБА_2 , то відповідно до змісту статей 57, 60, 69, 71 СК України половина його вартості, припадає на частку позивача. За таких обставин, ОСОБА_1 має право на відшкодування їй половини вартості сплаченої нею суми, яка була внесена в рахунок погашення зобов`язань за договором позики, та у разі наявності спору, не позбавлена можливості звернутися до суду за його вирішенням. У даній справі такі вимоги не заявлялися позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 , а отже не є предметом розгляду даної справи. Також стороною позивача за зустрічним позовом не надано інших належних, допустимих та достатніх доказів для застосування судом норм частини другої або частини третьої статті 70 СК України.
Отже рішення суду у справі про поділ майна не містить висновків щодо боргової розписки від 12.03.2017 на суму 10000 доларів США, крім того відповідно до поданого клопотання про доручення доказів від 17.09.2024 року у справі № 738/1105/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя не прийнято до уваги, як підстава для відступу від рівних часток при поділі майна.
За доводами зустрічної позовної заяви у справі про поділ майна ОСОБА_1 , обґрунтовувала позовні вимоги саме отриманням у борг 8000 доларів США, яка і була предметом розгляду справи про поділ майна подружжя (а.с. 39-80 цивільної справи № 738/1105/24), разом з тим, будь-яких доказів на використання в інтересах сім`ї коштів від 12.03.2017 на суму 10000 доларів США, повернення яких відбулося саме після припинення шлюбу 22.07.2024 згідно розписки та по платіжним інструкціям коштів без призначення платежу на суму 110000,00 грн не надано, отже матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження використання вказаних коштів в інтересах сім`ї, таким чином відсутні правові підставою для стягнення половини вказаних коштів за викладених обставин. 
З рахуванням викладеного, за відсутності доказів про використання коштів в інтересах сім`ї, висновки суду першої інстанції про наявність підстав стягнення половини коштів повернутих за розпискою від 12.03.2017 на суму 10000 доларів США, оригінали яких також не були приєднанні до матеріалів справи у суді першої інстанції, не ґрунтуються на нормах права та не відповідають встановленим обставинам справ, за відсутності належних і допустимих доказів. 
Крім того, апеляційний суд зважає, що ухвалене у справі № 738/1105/24 про поділ майна подружжя рішення не має преюдиційного значення у розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України для розгляду справи про стягнення частини грошових коштів, сплачених у рахунок погашення боргових зобов`язань, з одного з подружжя, оскільки рішенням Менського районного суду від 30.05.2025 у справі № 738/1105/24 встановлено, що ОСОБА_1 має право на відшкодування їй половини вартості сплаченої нею суми, яка була внесена в рахунок погашення зобов`язань за договором позики та у разі наявності спору не позбавлена можливості звернутись до суду за його вирішенням, тому не є предметом розгляду справи. Разом з тим, у позові про стягнення з ОСОБА_2 частини коштів позивачка посилалась на вказане рішення як преюдиційне.
За таких обставин, відповідно до змісту норми ч. 4 ст. 65 СК України, укладений позивачкою договір позики від 12.03.2017 на суму 10000 доларів США та понесені нею у зв`язку з цим договором витрати не створили обов`язки для другого з подружжя відповідача ОСОБА_2 , показання свідків не є належними доказами здійснення витрат за письмовим договором позики в інтересах подружжя.
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вказаних обставин не з`ясував, внаслідок чого всупереч ч. 4 ст. 65 СК України помилково стягнув на користь позивачки 556015,38 грн у відшкодування частини належних їй грошових коштів, сплачених за борговими зобов`язаннями за двома договорами позики, як і було заявлено нею у позові.
Під час розгляду справи апеляційним судом були досліджені оригінали розписок про отримання позивачкою грошових коштів та оригінали розписок про погашення заборгованості за цими розписками.
Крім того, апеляційний суд враховує, що право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Цивільні відносини ґрунтуються на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто дії учасників цих відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів інших суб`єктів цивільного права. Такі дії не можуть порушувати права та завдавати шкоди іншим особам.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц).
Як убачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 під час розгляду справи № 738/1105/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя у поданій зустрічній позовній заяві (а.с. 39-43 вказаної справи) не посилалась на укладений нею договір позики від 12.03.2017, у зв`язку з чим рішенням суду у цій справі було досліджено лише сплату позивачкою боргу за договором позики від 08.01.2020, а при зверненні до суду з позовом стягнення з відповідача частини сплачених нею коштів за договорами позики та обґрунтовуючи свої вимоги обставинами, встановленими у рішенні суду у справі № 738/1105/24, просила стягнути з відповідача частину коштів, сплачених нею вже за двома договорами позики, укладених у формі розписки, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що зазначена поведінка позивачи не відповідає обраній нею у спорі правовій позиції та тлумаченню обставин справи і не підтверджує обставин щодо наявності підстав для стягнення з відповідача частини грошових коштів, сплачених у рахунок погашення нею заборгованості саме за двома договорами позики.
Враховуючи викладене, доведеним та не спростованим відповідачем є право позивачки на стягнення частини грошових коштів, сплачених нею в рахунок погашення боргових зобов`язань за договором позики від 08.01.2020.
З наявних в матеріалах справи копій платіжних інструкцій від 10.12.2022, від 29.05.2023, 08.07.2023, 13.08.2023, 15.09.2023, 28.09.2023 (а.с. 209 зворот-212) отже після розірвання шлюбу, у період з грудня 2022 року по вересень 2023 року ОСОБА_1 на погашення боргу за договором позики було сплачено 84000,00 грн, а тому кошти за договором позики від 08.01.2020 позивачкою отримувалися для використання в інтересах сім`ї, з відповідача підлягає стягненню половина сплаченої позивачкою суми в рахунок погашення боргових зобов`язань тобто 42000,00 грн.
Наявні в матеріалах справи інші квитанції та платіжні доручення не містять призначення платежу, а тому вони не приймаються до уваги апеляційним судом як підтвердження сплати позивачкою боргу за договором позики ОСОБА_1 .
Разом з тим, доводи скарги про те, що позивачкою позика бралась від свого імені та для власної підприємницької діяльності, яка залишилась у неї після розірвання шлюбу, тому позика має особистий характер, в частині сплачених коштів ОСОБА_1 на суму 84000,00 грн є необґрунтованими, оскільки відповідачем всупереч положенням 77-81 ЦПК України не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження отримання позивачкою позики для її особистих потреб і доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, враховуючи що відповідачем не було пред`явлено вимоги про визнання укладених позивачкою договорів позик недійсними, в т.ч. щодо встановлення його розміру та порядку отримання
Посилання на те, що наявні в матеріалах справи розписки не містять цільового призначення, підтвердження отримання позивачкою коштів, отримання коштів для сімейних потреб не можуть бути підставою для скасування рішення суду у повному обсязі, оскільки за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, сплачених за борговими зобов`язаннями на підставі договорів позик, укладених ОСОБА_1 , проте дійшов помилкового висновку без належного дослідження доказів по справі про задоволення вимог у повному обсязі, у зв`язку з чим рішення Менського районного суду від 27.10.2025 на підставі п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині визначеного до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 розміру відшкодування грошових коштів, сплачених за борговими зобов`язаннями колишнього подружжя шляхом зменшення розміру до 42000,00 грн.
Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_1 на суму 42000,00 грн (42000,00 грн від 52597,50 грн становить 7,55 %), слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 419,80 грн за розгляд справи у суді першої інстанції, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції питання розподілу судових витрат не здійснювалось.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню на суму 551815,38 грн (556015,38 грн – 42000,00 грн), тобто на 92,45 %, у матеріалах справи наявні належні докази понесення відповідачем витрат по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи (а.с. 171), то відповідно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у сумі 7793,75 грн (8430,23 грн х 92,45 %) за апеляційний розгляд справи.
Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2025 року в частині визначеного до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 розміру відшкодування грошових коштів, сплачених за борговими зобов`язаннями колишнього подружжя - змінити, зменшивши його з 556015,38 грн до 42000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 419,80 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 7793,75 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач - ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Повне судове рішення складено 30.03.2026.

Головуючий Судді :