ПОСТАНОВА 
Іменем України

15 квітня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 941/180/25
провадження № 22-ц/4809/603/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С.М. (суддя-доповідач), суддів: Карпенка О.Л., Мурашка С.І., 
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2025 року у складі головуючого судді Шаєнко Ю.В.
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості в розмірі 50 065, 42 грн, з яких: 38 006,77 грн – залишок простроченого кредиту, 12 058, 65 грн – залишок прострочених комісій.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14 лютого 2020 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем було укладено кредитний договір №22037000296936, який складається з публічної частини договору, яким є Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро» зі змінами та доповненнями, затверджений Банком і розміщений на офіційному сайті Банку www.creditdnepr.com.ua (далі УДБО) та індивідуальної частини, якою є вказаний кредитний договір.
Клієнт, підписанням кредитного договору підтвердив, що він акцептував УДБО шляхом підписання Заяви-згоди про приєднання і згоден з усіма його умовами в повному обсязі (з урахуванням всіх змін та доповнень), такі умови йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Кредитний договір разом з УДБО та заявою-згодою складають єдиний договір.
Відповідно до п.1.1., 1.2 кредитного договору банк зобов`язується надати клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на поточні потреби в сумі 76 200 гривень, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, комісії, що передбачені договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановленому договором розмірах і строках і виконати зобов`язання за договором у повному обсязі. 
Одночасно з укладенням кредитного договору клієнт уклав з «Уніка Життя» договір добровільного страхування життя від 14 лютого 2020 року. Розмір страхового платежу за договором страхування становить 9 591, 61 грн. Вигодонабувачем за цим договором страхування є банк. За умовами кредитного договору, а саме п.1.5., клієнт доручив банку в дату надання кредиту здійснити договірне списання коштів з рахунку клієнта в сумі страхового платежу на користь страховика, згідно з укладеним договором страхування.
Після укладення кредитного договору банк свої зобов`язання виконав і зарахував на банківський поточний рахунок клієнта грошові кошти в сумі 76 200 грн, з яких сплатив на рахунок "Уніка Життя" страховий платіж від імені клієнта в сумі 9 591, 61 грн, що підтверджується випискою з банківського рахунку клієнта.
Позивач зазначає, що в подальшому клієнт виконав свої зобов`язання з повернення кредиту та оплати нарахованих комісій лише частково. Згідно виписок по рахунку клієнта, за весь строк з моменту укладення договору до моменту звернення до суду із цим позовом, клієнт сплатив банку лише 80 485,32 грн. Останній платіж ним проведено 09 лютого 2022 року. Строк повернення всієї суми кредиту та сплати всіх нарахованих банком платежів за кредитом мав остаточно спливати в погоджену сторонами кінцеву дату повернення кредиту, а саме – 14 лютого 2023 року.
У зв`язку із початком повномасштабного вторгнення на територію України, на підставі самостійного рішення банку, як кредитора у кредитному зобов`язанні, з 01 березня 2022 року були запроваджені «кредитні канікули», умови яких передбачали перенесення строку платежів за кредитом на погашення суми основного боргу (тіла кредиту) на майбутні періоди. Тривалість «кредитних канікул» визначалась банком індивідуально для кожного клієнта і відображена у виписках по рахунках відповідача. 
В той же час, кінцевий розмір заборгованості клієнта зі сплати комісії сформувався остаточно саме в день закінчення строку кредитування, що був встановлений кредитним договором. Після вказаної дати банк не здійснював нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредиту та не нараховував штрафні санкції.
У зв`язку із зазначеним, 15 серпня 2023 року сформувалася наступна заборгованість клієнта перед банком за кредитним договором:
- залишок простроченого кредиту: в сумі 38 006,77 гривень;
- залишок прострочених комісій: в сумі 12 058,65 гривень.
11 квітня 2024 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та Товариством з відповідальністю «Санфорд Капітал» було укладено договір факторингу №11/04/24.
Відповідно до п.1.1. зазначеного договору фактор передає грошові кошти в розпорядок клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами відповідно реєстру боржників згідно додатку №1.
Внаслідок передачі (відступлення) права вимоги за цим договором, позивач набув право вимоги до відповідача на кредитним договором від 14 лютого 2020 року, на загальну суму 50 065,42 грн.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2025 року задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» заборгованість за кредитним договором №22037000296936 від 14 лютого 2020 року в сумі 50 065, 42 грн, з яких: заборгованість за простроченим кредитом в сумі 38006, 77 грн; заборгованість за простроченими комісіями в сумі 12058, 65 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» судовий збір в розмірі 2 422, 40 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» витрати на правову допомогу в розмірі 7 200 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд керувався тим, що відповідач не виконував покладені на нього договором зобов`язання щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих комісій, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 50 065 гривень 42 копійки, з яких: 38006 гривень 77 копійок - заборгованість за простроченим кредитом; 12058 гривень 65 копійок - заборгованість за простроченими комісіями. Суд також зазначив, що сума заборгованості підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а відтак вважав, що позовні вимоги є обґрунтованими.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Попович Олена Олександрівна, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2025 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування зазначено, що задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за комісією, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для її вирішення та неправильно застосував норми матеріального права, залишивши поза увагою положення Закону України «Про споживче кредитування». Зокрема, вказала, що у кредитному договорі № 22037000296936 від 14 лютого 2020 року не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту, відтак положення договору про встановлення щомісячної комісії з розрахунково касового обслуговування є нікчемним відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» а тому відсутні підстави для стягнення нарахованої позивачем заборгованості по комісії у розмірі 12 058,65 грн. 
Окрім того, вказала, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідач добросовісно виконував свої зобов`язання з повернення суми кредиту, зокрема, згідно з розрахунком заборгованості та випискою по особовому рахунку АТ «Банк Кредит Дніпро», ОСОБА_1 сплачено за кредитним договором 80 485, 32 грн, з яких: тіло кредиту 38 193,23 грн (погашення тіла кредиту 23 080,88 грн + погашення простроченої заборгованості 15 112,35 грн); комісії 42 291,00 грн (погашення комісій 31 517,71 грн + погашення прострочених комісій - 10 773,29 грн). Тобто, АТ «Банк Кредит Дніпро» було безпідставно зараховано на погашення комісії кошти, які відповідач сплачував на погашення кредиту у розмірі 42 291,00 грн. Таким чином, враховуючи відсутність доказів щодо наявності переліку додаткових та супутніх банківських послуг і погодження їх зі споживачем, вчинення банком додаткових дій з обслуговування кредитної заборгованості, вказана суму коштів у розмірі 42 291, 00 грн підлягає зарахуванню при визначенні розміру сплаченої кредитної заборгованості і відповідно зменшенню заборгованості за кредитом. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечив щодо доводів та вимог апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а вимоги апеляційної скарги – без задоволення. 
Зазначив, що укладаючи кредитний договір з відповідачем і надаючи йому строком на 2 роки грошові кошти в сумі 76 200,00 грн, банк, на підставі принципів справедливості, добросовісності і розумності, на які посилається відповідач, мав всі підстави розраховувати на отримання прибутку на високому рівні, оскільки його ризики банку є очевидно високими. Оскільки розмір процентів за користування кредитом, що встановлений кредитним договором і нараховується на строкову заборгованість по ставці 0,001% річних є нікчемно малим і очевидно носить символічний характер, то є цілком зрозумілим, що за рахунок вказаних процентів банк не отримує жодного істотного прибутку і операція з надання кредиту під такий відсоток не має економічного сенсу. Проте банк є суб`єктом підприємницької діяльності. Таким чином, є цілком логічним, що банк все ж має право отримати прибуток від надання коштів у кредит. Однак, в даному конкретному випадку, умови кредитного договору, що погоджені сторонами, передбачали обов`язок позивальника здійснювати оплату за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості банком. І саме ці платежі мали сформувати економічний сенс цієї операції для банку. В іншому ж випадку, якщо припустити відсутність таких платежів з боку позичальника, виникає істотний негативний дисбаланс договірних інтересів саме в бік банку, оскільки надання кредиту стає майже безоплатним. 
Вказав, що згідно до Графіку щомісячних платежів за користування кредитом, за умови належного виконання позичальником своїх обов`язків за договором, розмір процентів за весь час мав становити лише 1,35 грн. З урахуванням наведеного представник вважає, що в даному спорі не підлягають застосуванню узагальнені висновки судової практики, щодо несправедливості та незаконності умов кредитних договорів щодо необхідності сплати позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості. 
Вважає, що в кожному окремому випадку суд повинен оцінювати в чому полягали дійсні домовленості сторін, і яким чином забезпечувався баланс договірних інтересів. «автоматичне» трактування статусу позичальника, як слабшої сторони у кредитних правовідносинах є не завжди виправданим, і може нести ризики порушення права кредитодавця на ведення чесної підприємницької діяльності. Зокрема, підписуючи кредитний договір і отримуючи значну суму кредиту на достатньо довгий строк. Відповідач, діючи розумно і добросовісно не міг не розуміти, що таке користування має бути платним і ця плата не може становити 1,35 грн за три роки. Отже він надав свою згоду і зобов`язався здійснювати таку оплату в формі плати за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, а не у формі процентів за користування кредитом, і в цьому немає жодних порушень його прав або застосування банком нечесної ділової практики. З урахуванням зазначеного, позиція відповідача щодо несправедливості зазначеної умови є хибною (188-192).

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
14 лютого 2020 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №22037000296936 відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 76 200 грн.
У пункті 1.2 кредитного договору сторони погодили, що строк кредитування становить 36 місяців з дня укладення договору, а кінцевою датою повернення кредиту є 14 лютого 2023 року. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість 0,001 % річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56% річних. Щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 14 лютого 2020 року по 13 грудня 2020 року – 3% від суми кредиту, з 14 грудня 2020 року по 13 вересня 2021 року – 2,5% від суми кредиту, з 14 вересня 2021 року по 13 червня 2022 року – 1,5% від суми кредиту, з 14 червня 2022 по 14 лютого 2023 року – 0,925% від суми кредиту (а.с.107).
Одночасно з укладенням кредитного договору, позичальник уклав з ПрАТ Страхова компанія «УНІКА ЖИТТЯ» договір добровільного страхування життя від 14 лютого 2020 року. Розмір страхового платежу за цим договором страхування становить 9 591,61 грн (а.с.103).
Згідно виписки по особовому рахунку відповідача за період з 14 лютого 2020 року по 10 квітня 2024 року, АТ «Банк Кредит Дніпро» було перераховано кредитні кошти на особистий рахунок відповідача як це передбачено умовами договору від 14 лютого 2020 року. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної катки відповідача, це баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, містить інформацію про внесені відповідачем платежі) (а.с.30-92).
Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №22037000296936 від 14 лютого 2020 року, здійсненого АТ «Банк Кредит Дніпро», заборгованість відповідача становить 50 066, 19 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 38 006, 77 грн; заборгованості по комісії – 12 058,65 грн (а.с.104).
11 квітня 2024 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Санфорд Капітал» було укладено договір факторингу №11/04/24, відповідно до умов якого АТ «Банк Кредит Дніпро» відступило на користь ТОВ «Санфорд Капітал» права вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за договором від 14 лютого 2020 року, укладеним між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 (а.с.20-29).
Відповідно до витягу з реєстру боржників, що є додатком №1 до договору факторингу №11/04/24 від 11 квітня 2024 року, позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором №22037000296936 від 14 лютого 2020 року на загальну суму 50 066, 20 грн, з яких: 38 006, 77 грн – прострочена заборгованість за тілом кредиту, 12 058, 65 грн – прострочена заборгованість за комісією, 0,78 грн – прострочена заборгованість за відсотками (а.с.93).
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки, умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується та не заперечується відповідачем, що 14 лютого 2020 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №22037000296936 відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 76 200 грн.
У пункті 1.2 кредитного договору сторони погодили, що строк кредитування становить 36 місяців з дня укладення договору, а кінцевою датою повернення кредиту є 14 лютого 2023 року. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість 0,001 % річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56% річних. Щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 14 лютого 2020 року по 13 грудня 2020 року – 3% від суми кредиту, з 14 грудня 2020 року по 13 вересня 2021 року – 2,5% від суми кредиту, з 14 вересня 2021 року по 13 червня 2022 року – 1,5% від суми кредиту, з 14 червня 2022 по 14 лютого 2023 року – 0,925% від суми кредиту (а.с.107).
Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №22037000296936 від 14 лютого 2020 року, здійсненого АТ «Банк Кредит Дніпро», заборгованість відповідача становить 50 066, 19 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 38 006, 77 грн; заборгованості по комісії – 12 058,65 грн (а.с.104).
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд керувався тим, що відповідач не виконував покладені на нього договором зобов`язання щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих комісій, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 50 065 гривень 42 копійки, з яких: 38006 гривень 77 копійок - заборгованість за простроченим кредитом; 12058 гривень 65 копійок - заборгованість за простроченими комісіями.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінним.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно із частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України Постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.
Крім цього, у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до умов кредитного договору від 14 лютого 2020 року, укладеного між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 , щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості погоджена сторонами у відсотках від суми кредиту і її розмір встановлений в певних змінюваних ставках за різні періоди строку кредитування: з 14 лютого 2020 року по 13 грудня 2020 року – 3% від суми кредиту, з 14 грудня 2020 року по 13 вересня 2021 року – 2,5% від суми кредиту, з 14 вересня 2021 року по 13 червня 2022 року – 1,5% від суми кредиту, з 14 червня 2022 по 14 лютого 2023 року – 0,925% від суми кредиту.
У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона, за загальним правилом, може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину.
Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, пунктах 33.4.-33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №496/3134/19.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Оскільки у кредитному договорі №22037000296936 від 14 лютого 2020 року не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту, відтак положення договору про встановлення щомісячної комісії з розрахунково касового обслуговування є нікчемним, відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
За обставин цієї справи пунктом 1.2. кредитного договору встановлено комісію за обслуговування кредиту, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
Відтак, нарахування відповідачеві заборгованості по комісії за кредитним договором є безпідставним, а тому позовні вимоги позивача про стягнення із відповідача на його користь заборгованості за простроченими комісіями у розмірі 12 058, 65 грн є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Крім того, апеляційним судом встановлено, що згідно розрахунку заборгованості, долученого до позовної заяви, в рахунок оплати комісії відповідачем сплачено 42 291,00 грн (погашення комісій - 31 517,71 грн, погашення прострочених комісій - 10 773,29 грн) (а.с.105 зворот – 106).
Оскільки умови кредитного договору про встановлення первісним кредитором комісії за користування кредитом є нікчемними, при визначенні розміру заборгованості відповідача слід врахувати сплату коштів за договором, які були зараховані у рахунок сплати комісії у розмірі 42 291 грн. 
Так, позивач просив стягнути із відповідача на свою користь залишок простроченого кредиту в розмірі 38 006, 77 грн, разом з тим, оскільки в рахунок оплати комісії відповідачем сплачено 42 291,00 грн, вказані кошти слід зарахувати в рахунок погашення заборгованості за простроченим тілом кредиту.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
За змістом частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на задоволення вимог апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, із позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 633, 60 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 384 ЦПК України ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Попович Олена Олександрівна, задовольнити.
Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2025 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 633, 60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повна постанова складена 15.04.2026.
Судді С.М. Єгорова

О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко