Справа № 693/470/24 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л. 
Провадження № 22-ц/811/3221/25 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.
секретаря: Заяць Я.І. 
без участі сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за Договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0997665276/1 від 21 листопада 2020 року в розмірі 36 030,00 грн., з яких: 3 000,00грн. – основна сума боргу (тіло кредиту), 33 030,00 грн. – заборгованість за відсотками, 3028,00 грн. судового збору та 13 000,00 грн. витрат на правову допомогу.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 23 червня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (01133, м.Київ, вул.Мечнікова, буд.3, офіс 306) 6150,00грн. заборгованості за Договором позики, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, № 0997665276/1 від 21 листопада 2020 року, а також 3028,00грн. судового збору та 2000,00грн. витрат на правничу допомогу.
09 липня 2025року представник відповідача через систему «Електронний суд» подав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій зазначив, що судом не вирішено питання розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вказує на те, що у відзиві на позов вказана сума витрат відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 10000грн. з долученням відповідних документів.
Оскільки позовні вимоги задоволено на 17%, то з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 83% витрат на професійну правничу допомогу, що становить 8300грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2025 року відмовлено у прийнятті додаткового рішення у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2025 року оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що задовольняючи частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», суд першої інстанції не здійснив розподіл судових витрат, понесених відповідачем, а саме, витрат на професійну правничу допомогу, що є підставою для ухвалення додаткового рішення суду.
В матеріалах справи наявні докази, які підтверджують, що у зв`язку з розглядом справи ОСОБА_1 поніс витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких є фіксованим та становить 10 000 грн.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то судові витрати підлягали розподілу пропорційно до задоволених позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд фактично ототожнив питання матеріально-правової відповідальності відповідача з питанням процесуального розподілу судових витрат. Такий підхід суперечить приписам ч. 2 ст. 141 ЦПК України, які встановлюють чіткий механізм пропорційного розподілу витрат у разі часткового задоволення позову. 
Порушення відповідачем умов кредитного договору не може бути підставою для відмови у відшкодуванні понесених ним витрат на правничу допомогу.
Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 23 липня 2025 року у справі №468/2018/24 та ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 витрати понесені на професійну правничу (правову) допомогу у суді І інстанції в розмірі 8300,00 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.
Крім того, в апеляційній скарзі просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені у суді апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
03 листопада 2025 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що доводи Скаржника щодо наявності підстав для ухвалення додаткового рішення є помилковими, з огляду на те, що Шевченківським районним судом м. Львова у своєму рішенні від 23 червня 2025 року по даній справі вирішив питання стягнення судових витрат на сплату судового збору та на правову допомогу. Просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2  залишити без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2025 року по справі № 693/470/24 – залишити без змін. Окрім цього, просить залишити без задоволення прохання представника відповідача по справі № 693/470/24 щодо стягнення з ТОВ «Коллект Центр» (код ЄДРПОУ 44276926), на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000, 00 грн.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їх відсутності.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення – 13 лютого 2025 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Відмовляючи у прийнятті додаткового рішення у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу було судом вирішено та покладено відшкодування таких витрат на відповідача, який порушив умови договору та зобов`язаний до сплати боргу на користь позивача.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.
Згідно з статтею 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.
Відповідно до п. 20 роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верхового Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ст. 220 ЦПК 2004 року (ст. 270 ЦПК); воно не може змінити суті основного рішення або містити у собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.
Таким чином, способом усунення неповноти рішення суду є ухвалення додаткового рішення і додаткове рішення може бути ухвалене лише у випадках і за умов, вичерпний перелік яких передбачений статтею 270 ЦПК України. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд має право відмовити в його ухваленні, постановивши відповідну ухвалу.
Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що ухвалення додаткового рішення можливе судом за умови не ухвалення рішення стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення або невирішення питання щодо розподілу судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу.
Статтею 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Системний аналіз зазначених положень свідчить про те, що докази понесених стороною витрат на правову допомогу, або тих, які вона планує понести у зв`язку з розглядом справи, повинні бути надані суду стороною під час розгляду справи, або сторона повинна звернутися до суду із заявою про надання цих доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, але у будь-якому випадку така заява повинна бути зроблена стороною до видалення суду в нарадчу кімнату для ухвалення рішення, незалежно від того, в якому порядку здійснюється розгляд справи (загальному чи спрощеному).
В відзиві на позовну заяву від 21 червня 2024 року, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 документально підтверджені витрати на правничу (правову) допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до відзиву було долучено: копію Договору про надання правничої (правової) допомоги №24119 від 12 червня 2024 року з Додатком №1,копію Акту наданих послуг №1 від 20 червня 2024 року, копію Розрахункової квитанції №20/06/24 від 20 червня 2024 року, копію свідоцтва, ордер.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова  від 23 червня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (01133, м.Київ, вул.Мечнікова, буд.3, офіс 306) 6150,00грн. заборгованості за Договором позики, у тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0997665276/1 від 21.11.2020 року, а також 3028,00грн. судового збору та 2000,00грн. витрат на правничу допомогу.
09 липня 2025 року ОСОБА_1 через свого представника Яреська Т.В. подав через систему «Електронний суд» заяву про ухвалення додаткового рішення у справі.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 09 вересня 2025 року відмовлено у прийнятті додаткового рішення у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Суд виходив з того, що підстави для відшкодування витрат, понесених відповідачем відсутні, з огляду на те, що питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу було судом вирішено та покладено відшкодування таких витрат на відповідача, який порушив умови договору та зобов`язаний до сплати боргу на користь позивача.
Колегія суддів наголошує на тому, що згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Аналізуючи рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 23 червня 2025 року, колегія суддів приходить до висновку, що питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу судом при ухваленні рішення вирішувалось.
Однак, незважаючи на наявність у матеріалах справи доказів понесених відповідачем витрат на правову допомогу, суд першої інстанції у мотивувальній та резолютивній частинах рішення від 23 червня 2025 року фактично не вирішив питання щодо їх стягнення з позивача на користь ОСОБА_1 . Таким чином, вимоги в частині витрат відповідача на правничу допомогу залишилися без належної правової оцінки, всупереч вимоги статті 141 ЦПК України щодо пропорційного розподілу витрат у разі часткового задоволення позову.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в ухваленні у даній справі додаткового рішення щодо вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу з позивача на користь відповідача.
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
При цьому колегія суддів звертає увагу, у разі якщо заявлені сторонами витрати не відповідають критерію співмірності, чи наданий адвокатом обсяг робіт не відповідає фактично наданій допомозі, суд має право зменшити розмір судових витрат за клопотанням іншої сторони.
Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору ( п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази:
1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо);
2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо);
3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.);
4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копію Договору про надання правничої (правової) допомоги №24119 від 12 червня 2024 року з Додатком №1,копію Акту наданих послуг №1 від 20 червня 2024 року, копію Розрахункової квитанції №20/06/24 від 20 червня 2024 року, копію свідоцтва, ордер
Згідно Акту наданих послуг №1 від 20 червня 2024 року сума витрат на правничу допомогу адвоката складає 10 000 грн. В дану суму включається: ознайомлення з матеріалами справи, формування правової позиції та стратегії захисту, складення відзиву та інших заяв по суті, всіх необхідних процесуальних документів, клопотань, участь в судових засіданнях в режимі ВКЗ.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року (справа № 904/4507/18) вказує на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також — чи була їх сума обґрунтованою.
Разом з цим, керуючись критеріями, визначеними у пунктах 1 та 2 частини 3 статті 141 ЦПК України, суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п.61 Постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2019 у справі № 905/1795/18).
Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору, та з урахуванням ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Звертаючись до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, представник відпрвідача просив стягнути з позивача 8 300 грн. витрат на правову допомогу, з огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, що становить 17 % від ціни позову. Тому, на думку відповідача, на його користь з позивача підлягає стягненню 83% витрат на правничу допомогу.
Проте, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, враховуючи співмірність складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, з огляду на те, що що предметом спору є стягнення заборгованості, тобто справа відноситься до малозначних, беручи до уваги заперечення позивача, колегія суддів вважає, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критерію реальності адвокатських витрат, їх співмірності та розумності їхнього розміру, відтак, відсутні підстави для покладення на Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»обов`язку з відшкодування понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в заявленому розмірі.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви про стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 5 000 грн.
Крім того, в апеляційній скарзі просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені у суді апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Проте, Верховний Суд в постанові від 13 березня 2024 року у справі № 711/2741/20, дійшов висновку, що оскарження додаткового судового рішення не є окремим судовим розглядом спору по суті, а прямо залежить від розгляду основної справи, тому вирішення питання щодо стягнення судових витрат за наслідками перегляду додаткового рішення ("розподіл витрат на правничу допомогу за участь у розгляді питання про розподіл витрат на правничу допомогу"), яким вже вирішено питання розподілу судових витрат, є необґрунтованим та не відповідає критерію розумної необхідності, і загалом суперечить змісту процесуального законодавства щодо розподілу судових витрат.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 січня 2024 року у справі № 925/790/17 (провадження № 925/580/20), в ухвалах Верховного Суду від 14 березня 2023 року у справі № 925/790/17 (провадження № 925/580/20), від 12 квітня 2023 року у cправі № 876/30/22.
Враховуючи викладене, відсутні правові підстави для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені у суді апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2025 року – скасувати.
Заяву представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2  про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з отримання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції розмірі 5 000 гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 13 лютого 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Мікуш Ю.Р. 

Шандра М.М.