ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 березня 2026 року м. Житомир справа № 240/21143/25
категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Чернової Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Бердичівський виправний центр (№108)" про визнання дій протиправними, стягнення коштів, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовом до Державної установи "Бердичівський виправний центр (№108)" (далі - відповідач) про визнання дій протиправними, стягнення коштів, у якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Бердичівський виправний центр (№108)» щодо невиплати ОСОБА_1 за неотримане речове майно під час звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України;
- стягнути з Державної установи «Бердичівський виправний центр (№108)» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно під час звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби в сумі 29976,75 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив службу у Державній установі «Бердичівський виправний центр (№108)» та 02.06.2025 звільнений зі служби. При цьому, з ним не проведено повного розрахунку, а саме не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 29976,75 грн. Представник позивача у серпні 2025 року звертався до відповідача із адвокатським запитом стосовно виплати грошової компенсації, однак відповіді не отримав.
Вказує, що така бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно є протиправною, оскільки право позивача на неї передбачено чинним законодавством.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст. 261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначений в ухвалі про відкриття провадження надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у письмовому провадженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив таке. 
Судом встановлено, що позивач проходив службу у Державній установі «Бердичівський виправний центр (№108)», що відповідачем не заперечується.
На підставі наказу начальника Державної установи «Бердичівський виправний центр (№108)» від 02.06.2025 №44/ОС-25, підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 02 червня 2025 року звільнено згідно з Законом України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" та Законом України "Про Національну поліцію".
Позивач 09.07.2025 звертався із заявою на ім`я начальника установи про нарахування і виплату грошової компенсації за неотримані предмети речового майна, проте виплату грошової компенсації здійснено не було.
У серпні 2025 адвокат позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом стосовно виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, проте відповіді не отримав та виплату грошової компенсації здійснено не було.
Позивач, не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати зазначеної компенсації, звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби" від 14.08.2013 №578, затверджений Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі по тексту - Порядок № 578), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Відповідно до п.22 Порядку №578 особам рядового і начальницького складу (крім курсантів) після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або отримувати за них грошову компенсацію.
Пунктом 2 Порядку №578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Згідно з пунктом 3 Порядку №578 речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.
Положеннями пункту 23 Порядку №578 визначено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви.
Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» відповідно до їх закупівельної вартості.
Під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення (п.27 Порядку №578).
Відповідно до пункту 60 Порядку №578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
Таким чином, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.
Як свідчать матеріали справи, а саме лист Державної установи «Бердичівський виправний центр (№108)» від 28.07.2025 №12-20-25/Т-14 заборгованість з виплати грошової компенсації за належні ОСОБА_1 до видачі предмети речового майна після звільнення становить 29976,75 грн.
Станом на момент розгляду справи відсутні докази нарахування і виплати позивачу вказаної грошової компенсації 
У своєму відзиві відповідач посилається на Постанову Кабінету Міністрів України "Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби" №578 від 14.08.2013 та зазначає, що у відповідача бюджетні асигнування на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно відсутні.
Суд зазначає, що твердження відповідача про відсутність фінансування, як на підставу для не виплати компенсації вартості речового майна є хибним, оскільки після звільнення позивача зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України за ним зберігається право на грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно, а відтак, позивача не може бути позбавлено права визначеного законом на таку компенсацію.
Встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо виплати позивачеві компенсації за неотримане речове майно.
Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі розміром 29976,75 грн.
Підсумовуючи наведене, з урахуванням висновків суду викладених вище, з метою належного захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Державну установу «Бердичівський виправний центр (№108)» виплати позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі розміром 29976,75 грн.
Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 968,96 гривень.
Відтак, з огляду на положення ч. 1 ст. 139 КАС України, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 4, 6-9, 32, 77, 90, 139, 205, 242-246, 258, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Державної установи "Бердичівський виправний центр (№108)" (вул. Низгірецька, 2, м. Бердичів, Житомирська обл., Бердичівський р-н,13303. РНОКПП/ЄДРПОУ: 08563398) про визнання дій протиправними, стягнення коштів - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Бердичівський виправний центр (№108)» щодо невиплати ОСОБА_1 за неотримане речове майно під час звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України.
Стягнути з Державної установи «Бердичівський виправний центр (№108)» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно під час звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби в сумі 29976,75 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Бердичівський виправний центр (№108)» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 968,96 гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Чернова

23.03.26