ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 квітня 2026 року	справа № 380/4066/26	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), які полягають у застосуванні із січня 2020 року по травень 2023 року, розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 із січня 2020 року по травень 2023 року, грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 та 01.01.2023 відповідно.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що під час проходження військової служби він перебував на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 (з січня 2020 року по серпень 2020 року), правонаступником якої є відповідач, та безпосередньо у військовій частині НОМЕР_1 (з вересня 2020 року по травень 2025 року).
Позивач вказує, що згідно з архівними відомостями особистих карток грошового забезпечення за 2020-2023 роки, відповідач обчислював йому розміри посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з фіксованої розрахункової величини — прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, що становив 1762,00 грн. На основі цих штучно занижених базових показників відповідач розраховував і всі інші похідні щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії, а також грошові допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань.
Позивач наголошує, що з 29 січня 2020 року, у зв`язку із набранням законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18 (якою було скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103), відновила свою дію первинна редакція пункту 4 постанови КМУ № 704. Відповідно до цієї норми, законною базою для розрахунку окладів є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом саме на 1 січня відповідного календарного року.
Таким чином, на переконання позивача, відповідач був зобов`язаний щорічно (у 2020, 2021, 2022 та 2023 роках) здійснювати перерахунок його грошового забезпечення із застосуванням актуального розміру прожиткового мінімуму, встановленого Законами України про Державний бюджет на відповідний рік. Застосування ж застарілої величини (1762,00 грн) призвело до суттєвого заниження належних йому виплат та є прямим порушенням його конституційного права на належний соціальний захист і достатнє матеріальне забезпечення.
Ухвалою від 12 березня 2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог. Свою правову позицію військова частина НОМЕР_1 мотивує передусім тим, що вона є бюджетною установою, яка фінансується виключно в межах виділених державою асигнувань.
Крім того, відповідач стверджує, що діяв правомірно, оскільки Кабінет Міністрів України, як вищий орган виконавчої влади, не вносив відповідних змін безпосередньо до додатків 1, 12, 13, 14 постанови № 704, а примітки до цих додатків не містять самостійних норм права і є лише пояснювальними. Також військова частина посилається на Закон України № 1774-VIII, яким заборонено використовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину, та наголошує на існуванні правової колізії, яка, на думку відповідача, має вирішуватися не на користь позивача.
Окремо відповідач акцентує увагу на тому, що 20 травня 2023 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481, якою пункт 4 постанови № 704 викладено в новій редакції, що прямо та безальтернативно закріплює фіксовану розрахункову величину — 1762 гривні. Відповідач вважає, що оскільки постанова № 481 не визначає механізму перерахунку за попередній період (з 29.01.2020 по 12.05.2023), у суду відсутні правові підстави для задоволення позову за вказаний проміжок часу, у зв`язку з чим просить відмовити у позові повністю.
Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався.
Суд, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши надані докази у їх сукупності,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі – позивач) проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби України. Згідно з витягами з наказів про проходження військової служби, у період з січня 2020 року по серпень 2020 року включно позивач проходив службу та перебував на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
Згодом, у період з вересня 2020 року по травень 2025 року включно, позивач продовжував проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
При цьому, відповідно до офіційних відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, військова частина НОМЕР_1 є визначеним законом правонаступником припиненої військової частини НОМЕР_2 . Відтак, обов`язок щодо належного нарахування та виплати грошового забезпечення за вказані періоди перейшов саме до відповідача.
У подальшому, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_3 ) від 10.12.2025 № 1297-ОС позивача звільнено з військової служби. Відповідно до вказаного наказу, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 11 грудня 2025 року.
Досліджуючи суть спору, судомдетально вивчено надані відповідачем та наявні у матеріалах справи архівні відомості особистих карток грошового забезпечення позивача за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки. 
Зі змісту вказаних фінансово-розрахункових документів встановлено, що протягом усього спірного періоду (а саме — з січня 2020 року по травень 2023 року включно) посадовий оклад та оклад за військовим званням ОСОБА_1 обчислювалися відповідачем виходячи з єдиної фіксованої розрахункової величини — 1762,00 грн. Зазначена сума відповідає розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який був встановлений законом станом на 1 січня 2018 року.
Зокрема, як підтверджується особистими картками грошового забезпечення, у 2020-2023 роках позивачу щомісячно нараховувався посадовий оклад у розмірі 3170,00 грн. Ця сума була отримана відповідачем шляхом множення прожиткового мінімуму станом на 2018 рік (1762,00 грн) на відповідний тарифний коефіцієнт 1,8 (що дорівнює 3171,60 грн, із подальшим застосуванням загальних правил математичного округлення). Аналогічним чином був обчислений і оклад за військовим званням позивача, який становив 880,00 грн.
Суд акцентує увагу на тому, що виходячи саме з цих обчислених за застарілим показником базових окладів, військовою частиною в подальшому розраховувалися та виплачувалися позивачу всі інші похідні щомісячні та одноразові виплати. До таких виплат, зокрема, належали: надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, щомісячні премії, а також щорічна грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань тощо.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними та не погоджуючись із правомірністю застосування показника прожиткового мінімуму за 2018 рік для розрахунку грошового забезпечення у період 2020-2023 років, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом задля відновлення своїх порушених майнових прав та отримання недоплачених сум.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи правомірність дій відповідача, суд виходить із такого матеріально-правового регулювання.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цей фундаментальний принцип покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок суворого дотримання вимог закону при прийнятті будь-яких управлінських рішень.
Статтею 43 Конституції України проголошено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-XII (далі — Закон № 2011-XII).
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. При цьому грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Реалізуючи делеговані повноваження, 30.08.2017 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (далі — Постанова № 704), якою було затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, а також схему тарифних коефіцієнтів за військовим званням.
Пунктом 4 Постанови № 704 у її первинній редакції було імперативно встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Тобто, первинна норма пов`язувала базу для розрахунку окладів із динамічним показником — актуальним прожитковим мінімумом на 1 січня поточного календарного року.
Надалі, 21.02.2018 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 103 “Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб” (далі — Постанова № 103). Пунктом 6 цієї Постанови було внесено суттєві зміни до пункту 4 Постанови № 704, який було викладено в такій новій редакції: “ 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14”.
Відтак, Уряд встановив розрахункову величину, зафіксувавши її на рівні прожиткового мінімуму виключно станом на 2018 рік, позбавивши її подальшого динамічного зростання. Саме цією зміненою нормою (у редакції Постанови № 103 із фіксацією величини на рівні 2018 року) керувався відповідач при обчисленні та нарахуванні грошового забезпечення позивачу у спірний період.
Проте суд звертає увагу на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020, пункт 6 Постанови КМУ № 103 від 21.02.2018 визнаний протиправним та скасований.
Згідно з правилами, закріпленими у частині другій статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Відтак, починаючи з 29.01.2020 (з дати набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/6453/18), незаконні зміни, внесені Постановою № 103, втратили чинність, у зв`язку з чим автоматично відновила свою дію первинна редакція пункту 4 Постанови № 704.
З огляду на це, починаючи з 29.01.2020 року, розміри посадових окладів та окладів за військовим званням військовослужбовців знову мали визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом саме на 1 січня відповідного поточного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
При цьому суд наголошує, що правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів визначає Закон України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії”. Зазначений Закон визначає прожитковий мінімум як базовий державний соціальний стандарт, на основі якого встановлюються розміри основних державних соціальних гарантій у сферах доходів населення.
Відповідно до вимог законодавства, розмір прожиткового мінімуму не є сталою, незмінною величиною, а щороку об`єктивно переглядається та затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Отже, щороку з 1 січня повинна змінюватися розрахункова величина (база) для обчислення грошового забезпечення військовослужбовців, що є прямою гарантією належного матеріального забезпечення захисників держави.
Законами України про Державний бюджет України було об`єктивно встановлено такі розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного календарного року: · на 01.01.2020 року — 2102,00 грн; · на 01.01.2021 року — 2270,00 грн; · на 01.01.2022 року — 2481,00 грн; · на 01.01.2023 року — 2684,00 грн.
Суд зазначає, що Верховний Суд у своїх сформував правову позицію щодо застосування норм матеріального права у цій категорії спорів, яка є обов`язковою для врахування судами першої інстанції в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України.
Зокрема, Верховний Суд чітко наголосив, що починаючи з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови № 704 (в частині визначення розрахунковою величиною для обчислення посадових окладів та окладів за військовим званням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом виключно на 1 січня 2018 року) категорично не відповідає правовим актам вищої юридичної сили — щорічним законам про Державний бюджет України на відповідний рік, якими встановлюються актуальні державні соціальні стандарти.
У такій ситуації правової колізії, згідно з імперативними вимогами частини третьої статті 7 КАС України, підлягає безумовному застосуванню нормативно-правовий акт, який має вищу юридичну силу (Закон України). Отже, з 01.01.2020 єдиною законною розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням військовослужбовців є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного поточного календарного року. Збільшення цього базового показника автоматично та невідворотно зумовлює пропорційне збільшення окладів та, як прямий наслідок, усіх похідних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, щомісячних премій тощо).
Аргументи відповідача щодо наявності законодавчої заборони застосовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину відповідно до пункту 3 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII (на що також посилалася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 у справі № 240/4946/18), суд оцінює та відхиляє як безпідставні в контексті заявлених позовних вимог.
Суд повністю погоджується з тим, що мінімальна заробітна плата не може застосовуватись як базова розрахункова величина для визначення посадових окладів. Однак позивач у даній справі і не просить розраховувати його грошове забезпечення виходячи з 50 відсотків мінімальної заробітної плати (що передбачалося другою частиною формули у дужках первинної редакції п. 4 Постанови № 704). Позивач обґрунтовано, законно та логічно вимагає здійснювати розрахунок виключно на підставі першої частини формули пункту 4 Постанови № 704, а саме — виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року. Ця частина норми повністю узгоджується із чинним законодавством та не визнавалася такою, що суперечить актам вищої юридичної сили.
Щодо посилань відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 “Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704”, суд зазначає таке. Вказаною постановою пункт 4 Постанови № 704 знову було викладено в новій редакції, згідно з якою розміри посадових окладів військовослужбовців розраховуються вже як стала, фіксована сума — “виходячи з розміру 1762 гривні”.
Проте, суд наголошує, що постанова КМУ № 481 опублікована та набрала чинності 20.05.2023 року і не містить у своєму тексті жодних положень чи застережень щодо надання їй зворотної дії в часі. 
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Отже, застосування відповідачем величини 1762 грн (яка дорівнювала прожитковому мінімуму 2018 року) могло бути правомірним лише у два часові проміжки: до 29.01.2020 року (до дати набрання законної сили рішенням суду про скасування п. 6 Постанови № 103) та починаючи з 20.05.2023 року (дати набрання чинності Постановою № 481).
Натомість, у весь тривалий проміжний період — з 29.01.2020 по 19.05.2023 року включно — діяла саме первинна (відновлена) редакція пункту 4 Постанови № 704, яка в імперативному порядку зобов`язувала відповідача щороку змінювати розрахункову величину відповідно до нового, актуального розміру прожиткового мінімуму. Застосування Відповідачем у цей період застарілого показника є незаконним.
Посилання відповідача на статус бюджетної установи та можливе обмежене бюджетне фінансування (відсутність виділених асигнувань) як на підставу для невиплати грошового забезпечення у повному розмірі, суд також оцінює критично та до уваги не бере.
Конституційний Суд України у своїх численних рішеннях (зокрема, від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004) послідовно та безапеляційно вказував, що реалізація особою конституційного права на державні соціальні гарантії (до яких, безперечно, належить і право військовослужбовця на належне, достатнє грошове забезпечення) не може бути поставлена в залежність від наявності чи відсутності бюджетних асигнувань або фінансових можливостей державного органу.
Більше того, Європейський суд з прав людини (практика якого є джерелом права в Україні згідно зі статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”) у справах “Кечко проти України”, “Сук проти України” також чітко встановив: державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на виправдання чи підставу невиконання своїх зобов`язань, закріплених у чинному національному законодавстві. Право особи на виплату, якщо воно прямо передбачене законом, не повинно залежати від спроможності держави наповнити відповідний бюджетний фонд.
Зважаючи на встановлені обставини та наведене нормативно-правове регулювання, оцінивши дії військової частини крізь призму критеріїв правомірності рішень та дій суб`єктів владних повноважень, що визначені частиною другою статті 2 КАС України, суд приходить до переконливого та обґрунтованого висновку про їх протиправність.
Дії військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо застосування при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення у період із січня 2020 року по травень 2023 року включно (до 19.05.2023) застарілої розрахункової величини — прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, вчинені не на підставі та не у спосіб, що передбачені законом. Ці протиправні дії призвели до заниження базових сум посадового окладу та окладу за військовим званням позивача і, як невідворотний наслідок, до суттєвої недоплати усіх пропорційних щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, премій та одноразових виплат.
Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд враховує приписи статті 5 КАС України, згідно з якою кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. При цьому захист має бути ефективним, тобто таким, що виключає необхідність повторного звернення до суду для поновлення тих самих прав.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності або дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
З огляду на вказані норми процесуального закону, порушене майнове право позивача підлягає повному відновленню шляхом застосування зобов`язального способу захисту. Відтак, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, надбавок та доплат за вказаний спірний період. 
Такий перерахунок має бути здійснений із застосуванням належної розрахункової величини — прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного поточного календарного року (для 2020, 2021, 2022 та 2023 років відповідно), з обов`язковим урахуванням (відрахуванням) раніше вже виплачених сум.
При цьому суд окремо роз`яснює та уточнює, що оскільки постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481, яка зафіксувала розрахункову величину на рівні 1762 гривень, набрала чинності 20.05.2023 року, зобов`язання щодо перерахунку із застосуванням змінного прожиткового мінімуму за 2023 рік охоплює період лише до вказаної дати (тобто до 19.05.2023 року включно).
Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх та беззаперечних доказів, які б спростовували доводи позивача або підтверджували законність застосування застарілої розрахункової величини у спірний період. Натомість позивачем доведено факт порушення його прав на отримання грошового забезпечення у належному розмірі, що підтверджується системним аналізом норм чинного законодавства та сталою судовою практикою.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у цій адміністративній справі, суд виходить із загальних правил, передбачених статтею 139 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Водночас, суд зазначає, що згідно з приписами пункту 13 частини першої статті 5 Закону України “Про судовий збір”, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій. 
Оскільки позивачем не здійснювалася сплата судового збору, підстави для його стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача відсутні. 
Доказів понесення сторонами будь-яких інших судових витрат (зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, залучення експертів чи свідків), що підлягали б розподілу та відшкодуванню відповідно до положень частин третьої статті 139 КАС України, матеріали адміністративної справи не містять, а тому такий розподіл судом не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 5, 6, 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), які полягають у застосуванні із січня 2020 року по травень 2023 року, розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) перерахунок та виплату грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премій, нарахованих та виплачених у період із січня 2020 року по 19 травня 2023 року включно, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного відповідного календарного року (на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 та 01.01.2023 відповідно), з урахуванням раніше виплачених сум.
4. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 13.04.2026 року.
Суддя Коморний О.І.