КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6116/2026
Справа № 371/1750/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

30 березня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Янченка А.В. у м. Києві у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року позивач ТОВ «Свеа Фінанс» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за кредитним договором № С-605-004122-18-980 від 05 січня 2018 року у розмірі 31514,59 грн., покласти на відповідача судові витрати.
Позов мотивував тим, що 05 січня 2018 року АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки С-605-004122-18-980, відповідно до п. 3.1, 3.2, 3.3 п. 3 кредитного договору, банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по рахунку, максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200000 грн. Ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди, становить 10000 грн. Визначення суми кредитної лінії, що може бути доступна клієнту протягом строку дії відновлюваної кредитної лінії, здійснюється банком в межах встановленого угодою максимального ліміту кредитної лінії без будь-яких обмежень. Відсоткова ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48 % річних. Підписанням відповідного кредитного договору позичальник також приєднався до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у редакції, що діяла станом на дату укладення договору, і яка розміщена за посиланням https://ideabank.ua/uk/about/public-contracts, та підтвердив свою обізнаність про умови та тарифи банку.
Умови вказаного договору АТ «Ідея Банк» по видачі відповідних сум кредиту виконало повністю, а відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості.
25 липня 2023 року АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Свеа Фінанс» (попередня назва ТОВ «Росвен Інвест Україна») було укладено договір факторингу № 01.02-31/23, відповідно до розділу 2 якого, АТ «Ідея Банк» відступило свої права вимоги, а ТОВ «Свеа Фінанс» набуло права вимоги за первинними договорами в розмірі заборгованостей боржників перед АТ «Ідея Банк», визначеними в реєстрі боржників. В тому числі за даним договором факторингу ТОВ «Свеа Фінанс» було відступлено право вимоги за заборгованістю ОСОБА_1 перед АТ «Ідея Банк» за договором № С-605-004122-18-980 від 05 січня 2018 року.
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № С-605-004122-18-980 від 05 січня 2018 року, заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Свеа Фінанс» станом на дату подачі позову складає: заборгованість за основним боргом 12387,44 грн., заборгованість за відсотками 19127,15 грн., всього 31514,59 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2025 року позов ТОВ «Свеа Фінанс» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за кредитним договором № С-605-004122-18-980 від 05 січня 2018 року у розмірі 31514,59 грн. та судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що умовами кредитного договору № С-605-004122-18-980 від 05 січня 2018 року передбачено, що договір укладається з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» шляхом пропозиції укласти договір (оферти) кредитодавцем та її прийняття (акцептування) позичальником. Сторонами погоджено, що спочатку договір підписує позичальник одноразовим ідентифікатором, який був згенерований та надісланий на фінансовий номер позичальника кредитодавцем, потім договір підписує кредитодавець кваліфікованою електронною печаткою кредитодавця з кваліфікованою електронною позначкою часу.
Зазначала, що кредитний договір не містить відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором саме відповідачем ОСОБА_1 , оскільки саме тільки зазначення в кредитному договорі персональних даних відповідача не підтверджує проходження нею верифікації та ідентифікації згідно з вимогами законодавства. Зважаючи на умови підписання кредитного договору, відповідач прийняла пропозиції про укладення цього договору (акцепт) шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який генерується та надсилається товариством електронним повідомленням (sms) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор для підписання договору; електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт товариства, мобільний додаток, месенджери або у sms-повідомленні з мобільного телефонного номеру позивача. Такі обґрунтування та спосіб підписання нічим не доведені і не підтверджені.
Відомості про те, що відповідач пройшов ідентифікацію та верифікацію особи в особистому кабінеті позичальника, підтвердив номер мобільного телефону, ознайомився з умовами надання кредиту, умовами кредитного договору, правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту відсутні, належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджено факту укладення кредитного договору саме відповідачем.
Вказувала, що будь-які документи, що підтверджують особу позичальника, в матеріалах справи відсутні, і саме тільки зазначення в кредитному договорі персональних даних відповідача не підтверджує проходження нею верифікації та ідентифікації згідно з вимогами законодавства, що відбулося за відсутності копій (електронних чи паперових) особистих документів, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи відповідача.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що мобільний додаток або веб-сайт в мережі інтернет (особистий кабінет відповідача) АТ «Ідея Банк» належить саме відповідачу, як і відсутній відповідний документ на підтвердження того, що відповідач отримував смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором. 
Щодо підтвердження факту юридичної сили електронних документів кредитного договору № С-605-004122-18-980 від 05 січня 2018 року, наводила положення Закону України «Про електронну комерцію», «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронний цифровий підпис», ст. 99 КПК України, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29 травня 2024 року в справі № 545/1750/21, від 12 січня 2021 року в справі № 524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року в справі № 127/33824/19 щодо застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором при укладенні електронних договорів. 
Наводила правові висновки Верховного Суду в постановах від 01 грудня 2021 року в справі № 569/7648/15-ц, від 17 грудня 2020 року в справі № 278/2177/15-ц, від 28 жовтня 2020 року в справі № 760/7792/14-ц, від 16 вересня 2020 року в справі № 200/5647/18 про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», якими можуть бути виписки з особових рахунків клієнтів.
Вказувала, що у договорі, укладеному з первісним кредитором, відсутні будь-які відомості про те, що кредитні кошти будуть перераховуватися на користь позичальника іншою особою, яка не виступає стороною за кредитним договором. 
Вважала, що у наданих документах не міститься відомостей про те, що кошти перераховуються на підставі відповідних договорів, що не дає суду можливості застосувати до даних правовідносин умови цього договору. Відтак, зазначене не підтверджує факт перерахування коштів саме кредитодавцем на підставі відповідного договору, а не іншими особами за іншими правовідносинами.
Позивачем також не надано суду і електронних листів, що могли б підтвердити існування заборгованості відповідача у розмірі, що заявлений позивачем до стягнення у даній справі.
Так, розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий первісним кредитором, є необґрунтованим, оскільки такий розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. 
Крім того, згідно з договором, кредит надавався товариством у безготівковій формі. Реквізити повного карткового рахунку позичальника, на який мало бути здійснено перерахування кредитних коштів, в матеріалах справи не містяться. Ні в змісті кредитних договорів (договорів позики), ні в будь-яких інших документах, оформлених при наданні кредитних коштів, всупереч вимог законодавства, реквізити повного карткового рахунку не зазначено.
У той же час, в матеріалах справи відсутні й не надані суду будь-які належні, допустимі і достатні докази перерахування кредитних коштів позичальнику відповідно до ст. 526, 1054, 1088 ЦК України, відтак, не доведено, що позичальнику надано кредитні грошові кошти в строк, у розмірі та на умовах, встановлених договором.
Просила врахувати, що суду було надано лише розрахунки заборгованості за кредитним договором та не надано докази перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача (рахунок, виписка). Отже, позивачем не було доведено доказів подальшого перерахування кредитних коштів на її рахунок.
Так, роздрукований розрахунок заборгованості є необгрунтованим, оскільки є внутрішнім документом фінансової установи, не містить відомостей, які б дозволили суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.
Більш того, графік платежів за кредитним договором 27 липня 2016 року є умовним, позивачем не було надано доказів подальшого перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача, відповідно, можна дійти висновку, що ОСОБА_1 не ознайомлювали з умовами кредитування.
Зазначала, що одне лише підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, і до такого висновку дійшла Об`єднана палата Верховного Суду в постанові від 23 травня 2022 року в справі № 393/126/20, у якій зазначено, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Вказувала, що належним доказом щодо заборгованості за тілом кредиту може бути виписка по картковому рахунку, яка повинна досліджуватися в сукупності з іншими доказами. Однак у даному випадку позивачем на підтвердження перерахування відповідачеві коштів за кредитним договором не надано належних доказів, зокрема, виписок з банківського рахунку відповідача. 
Вказувала, що розмір нарахованих відсотків значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором. Наводила зміст п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яким передбачено, що встановлення вимоги щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами, які можуть бути визнані недійсними.
Вважала, що встановлений стороною договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить встановленим обмеженням ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», порушує принцип розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг фінансової установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми відсотків, яка перевищує подвійну облікову ставку НБУ та становить більше ніж 15 % простроченого платежу. 
Також, відповідно до ч. 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Вказувала, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509, ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання відсотки перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача. 
Крім того, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту, що узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартії захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів.
Посилалася на Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг щодо меж дії принципу свободи договору, які визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності та розумності. 
У рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 зазначено, що з огляду на ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Посилалася на зміст п. 6, 7, 8, 9, 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України щодо змісту позовної заяви, вказувала, що матеріали справи не містять доказів направлення позивачем досудових вимог про необхідність сплати заборгованості. У зв`язку з невиконанням відповідачем як позичальником зобов`язань за кредитним договором щодо своєчасної сплати процентів та погашення заборгованості необхідно було попереднє звернення позивача з досудовою вимогою про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якої відповідач був зобов`язаний сплатити на користь позивача належні суми кредиту, процентів та штрафних санкцій за кредитним договором. 
Аналізуючи вищевикладене, вказувала, що позовна заява про стягнення кредитної заборгованості є поданою з порушенням норм матеріального права, є необгрунтованою та передчасною.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що первісний кредитор АТ «Ідея Банк» свої зобов`язання за договором № С-605-004122-18-980 від 05 січня 2018 року, укладеним з ОСОБА_1 , виконав, надавши відповідачу кредитні кошти у формі кредитної відновлюваної лінії, однак відповідач порушила взяті зобов`язання за кредитним договором та має заборгованість 31514,59 грн., з яких 12387,44 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 19127,15 грн сума заборгованості за відсотками, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача ТОВ «Свеа Фінанс», на користь якого було відступлено право вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу від 25 липня 2023 року № 01.02-31/23.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 05 січня 2018 року Акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк») та ОСОБА_1 укладено Угоду про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки № С-605-004122-18-980.
Згідно п. 2, 3 договору, банк відкриває клієнту поточний рахунок НОМЕР_1 у валюті гривня, та надає клієнту кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по рахунку. Максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200000 грн.
Ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладання угоди, становить 10000 грн. Враховуючи, що зобов`язання банку щодо встановлення ліміту кредитної лінії є для нього відкличними та безризиковими, визначення суми кредитної лінії, що може бути доступна клієнту протягом строку дії відновлювальної кредитної лінії, здійснюється банком в межах встановленого угодою максимального ліміту кредитної лінії без будь-яких обмежень. Відсоткова ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48,00 % річних (а. с. 7).
Крім того, до матеріалів справи надано копію паспорту споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 05 січня 2018 року (а. с. 10).
На а. с. 16 - 24 знаходиться копія виписки по особовому рахунку клієнта ОСОБА_1 НОМЕР_1 за період з 05 січня 2018 року по 25 липня 2023 року.
АТ «Ідея Банк» складено довідку-розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № С-605-004122-18-980 від 05 січня 2018 року, згідно якої заборгованість за основним боргом становить 12387,44 грн., за нарахованими та несплаченими відсотками 19127,15 грн., загальна заборгованість 31514,59 грн. (а. с. 15).
25 липня 2023 року АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» уклали договір факторингу № 01.02-31/23, за умовами якого АТ «Ідея Банк» відступило свої права вимоги, а ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло права вимоги за первинними договорами, в розмірі заборгованостей боржників перед АТ «Ідея Банк», визначеними в реєстрі боржників. В тому числі за даним договором факторингу ТОВ «Росвен Інвест Україна» було відступлено право вимоги за заборгованістю ОСОБА_1 перед АТ «Ідея Банк» за договором № С-605-004122-18-980 від 05 січня 2018 року, згідно витягу з реєстру боржників № 2 від 25 липня 2023 року (а. с. 26 - 37).
Рішенням єдиного учасника ТОВ «Росвен Інвест Україна» від 25 липня 2024 року змінено назву товариства на ТОВ «Свеа Фінанс» (а. с. 38, 48).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За змістом частини першої статті 615 ЦК України не припустима одностороння відмова від зобов`язання.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено укладення між сторонами кредитного договору в електронній формі, відхиляються апеляційним судом як такі, що не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи, якими підтверджується, що Угода про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки № С-605-004122-18-980 від 05 січня 2018 року укладена АТ «Ідея Банк» із ОСОБА_1 не у електронній, а у письмовій формі. Згідно п. 12 договору, ця угода складена у двох оригінальних примірниках, кожний з яких має однакову юридичну силу.

За даних обставин є безпідставними та відхиляються апеляційним судом аргументи позивача, що кредитний договір не містить відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором саме відповідачем ОСОБА_1 ; 
що при укладенні кредитного договору в електронній формі ОСОБА_1 не було ідентифіковано відповідно до вимог закону;
що саме тільки зазначення в кредитному договорі персональних даних відповідача не підтверджує проходження нею верифікації та ідентифікації згідно з вимогами законодавства, що відбулося за відсутності копій (електронних чи паперових) особистих документів, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи відповідача;
що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що мобільний додаток або веб-сайт в мережі інтернет (особистий кабінет відповідача) АТ «Ідея Банк» належить саме відповідачу, як і відсутній відповідний документ на підтвердження того, що відповідач отримував смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд враховує, що кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Це, в свою чергу, надає сторонам кредитного договору право на відмову від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором. Таким чином, укладення кредитного договору підтверджує наявність правовідносин, що наділяє сторін певними правами і обов`язками, однак сам факт укладення договору не є беззаперечним доказом наявності заборгованості.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), у якій зазначено, що згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19), від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19 (провадження № 61-12049св23), від 15 травня 2025 року у справі № 488/3972/23 (провадження № 61-1680св25), що свідчить про усталеність правової позиції Верховного Суду з даного питання.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що надані позивачем докази у їх сукупності підтверджують факт виникнення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 05 січня 2018 року, їх часткове виконання позичальником, наявність у неї заборгованості у визначеному розмірі. Суд послався не лише на розрахунок заборгованості, наданий позивачем, а й на виписку з особового рахунку відповідача. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, відповідач не спростувала, тому суд зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.

Так, у виписці по особовому рахунку клієнта ОСОБА_1 НОМЕР_1 за період з 05 січня 2018 року по 25 липня 2023 року за підписом заступника директора операційного департаменту АТ «Ідея Банк» відображено кредитування банком рахунку 05 січня 2018 року, рух коштів по рахунку, номер клієнтського рахунку, дати здійснення операцій, код Єдиного ідентифікатора Національного банку України банку, у якому відкрито рахунок, код валюти, суму вхідного залишку за рахунком, суми операцій за дебетом та кредитом, суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку, суму вихідного залишку.

Номер рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 , зазначений у виписці, відповідає номеру рахунку, зазначеному в Угоді про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки № С-605-004122-18-980 від 05 січня 2018 року, укладеному АТ «Ідея Банк» із ОСОБА_1 як номера рахунку, який відкривається банком клієнту і який кредитується банком шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії.

Враховуючи наведене, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що у договорі, укладеному з первісним кредитором, відсутні будь-які відомості про те, що кредитні кошти будуть перераховуватися на користь позичальника іншою особою, яка не виступає стороною за кредитним договором; 
що позивачем не надано суду електронних листів, що могли б підтвердити існування заборгованості відповідача у розмірі, що заявлений позивачем до стягнення у даній справі;
що розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий первісним кредитором, є необґрунтованим, оскільки такий розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит; 
що реквізити повного карткового рахунку позичальника, на який мало бути здійснено перерахування кредитних коштів, в матеріалах справи не міститься ні в змісті кредитних договорів (договорів позики), ні в будь-яких інших документах, оформлених при наданні кредитних коштів; 
що в матеріалах справи відсутні й не надані суду будь-які належні, допустимі і достатні докази перерахування кредитних коштів позичальнику відповідно до ст. 526, 1054, 1088 ЦК України, відтак, не доведено, що позичальнику надано кредитні грошові кошти в строк, у розмірі та на умовах, встановлених договором; 
що суду було надано лише розрахунки заборгованості за кредитним договором та не надано докази перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача (рахунок, виписка). 

Крім того, у апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалася на несправедливість умов договору, відповідно до яких заборгованість за процентами за користування кредитними коштами перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доводами апеляційної скарги щодо несправедливості нарахування процентів за кредитним договором в зазначеному розмірі, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», який діяв станом на момент укладення кредитного договору, встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших).

Апеляційний суд не погоджується із запереченнями відповідача щодо стягнення процентів за кредитним договором, оскільки при укладенні кредитного договору, в тому числі при підписанні паспорту споживчого кредиту 05 січня 2018 року, копія якого знаходиться на а. с. 10, вона була повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, добровільно уклала цей договір та користувалася отриманими коштами, вимог про оскарження кредитного договору або його окремих умов ОСОБА_1 за час користування кредитними коштами не заявлялося.

Апеляційний суд також враховує, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Споживач не зобов`язаний сплачувати будь-які інші платежі у зв`язку з відмовою від договору про споживчий кредит.

Разом із тим, правом відмовитися від договору про споживчий кредит ОСОБА_1 на свій розсуд не скористалася.

Враховуючи наведене, посилання відповідача в апеляційній скарзі на зміст ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, - не доводить саме по собі, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача відсотків в розмірі 19127,15 грн. є такою, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, і що стягнення судом відсотків у зазначеному розмірі створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (відповідача у справі).

За таких обставин доводи апеляційної скарги про несправедливість стягнення відсотків за кредитним договором є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд також не приймає необґрунтовані доводи позивача, що матеріали справи не містять доказів направлення позивачем досудових вимог про необхідність сплати заборгованості, з огляду на те, що направлення відповідної досудової вимоги передбачено ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» лише для платежів, строк сплати яких не настав. Водночас у справі, що переглядається, вся заборгованість відповідача є простроченою, що не вимагає обов`язкового досудового вирішення спору.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.