ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2026 року м. Дніпро Справа № 904/2990/23 (904/3672/25)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач) 
суддів: Мороза В.Ф., Верхогляд Т.А.,
при секретарі судового засідання: Кишкань М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Камша Н.М.) від 06.10.2025 р. у справі № 904/2990/23 (904/3672/25)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІРОБУДМАШ", м. Дніпро
до Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК", м. Київ
третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – ОСОБА_1 , м. Дніпро
про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНІРОБУДМАШ" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про стягнення з АТ КБ "ПРИВАТБАНК" на користь ТОВ "ДНІРОБУДМАШ" сплачені ним лізингові платежі в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу № 4Д16032ЛИ від 01.07.2016 року у розмірі 5 583 517,01 грн.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду в межах справи № 904/2990/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІРОБУДМАШ" та відкрито провадження у справі.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 р. у справі № 904/2990/23 (904/3672/25):
- позов задоволено повністю;
- стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, код ЄДРПОУ 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІРОБУДМАШ" (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Михайла Грушевського, буд. 11, код ЄДРПОУ 39481257) лізингові платежі в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу № 4Д16032ЛИ від 01.07.2016 у розмірі 5 583 517,01 грн та судові витрати у сумі 67 002,20 грн.
Не погодившись із цим рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК", в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 р. у справі № 904/2990/23 (904/3672/25) та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт стверджує, що правозастосування ч. 2 ст. 693 ЦК України регулює наслідки невиконання продавцем свого зустрічного обов`язку із передачі товару у власність покупця, який в свою чергу отримує дві альтернативні дії вимагати повернення товару або вимагати повернення попередньої оплати.
Апелянт покликається на умови Договору фінансового лізингу № 4Д16032ЛИ від 01.07.2016 року, за якими сторонами погоджена сплата лізингових платежів до дати розірвання договору, та встановлено, що сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.
Виходячи з твердження про те, що умовою застосування ч. 2 ст. 693 ЦК України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, апелянт вважає, що вказана норма не може бути застосована до спірних правовідносин, адже Банк свої зобов`язання виконав належним чином та у повному обсязі, а позивач ні, що підтверджується рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2019 р. у справі № 904/5492/18.
На переконання відповідача зазначене вище твердження додатково підтверджується тим, що інший альтернативний спосіб захисту прав покупця, визначений таким положенням вимагати передання оплаченого товару від продавця позивач застосувати не може, оскільки своє первісне зобов`язання зі здійснення повної оплати товару не виконав.
Відповідач вважає, що позивач не набув права діяти альтернативно враховуючи диспозицію ч. 2 ст. 693 ЦК України, а саме вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати, що свідчить про відсутність умов застосування вказаного положення Кодексу до спірних правовідносин.
Отже апелянт вважає, що судом першої інстанції не правильно застосовано ч. 2 ст. 693 ЦК України до спірних правовідносин, адже немає ні правових підстав, ні фактичних обставин, які б надавали позивачу право вимагати повернення сплачених лізингових платежів, та відповідно, покладали на Банк зобов`язання повернути ці платежі, а також не застосовано правові висновки Верховного Суду щодо застосування ч. 2 ст. 693 ЦК України.
На підтвердження власної позиції апелянт посилається на комплексний Висновок експертів у галузі права від 14.03.2025, здійсненому: доктором юридичних наук, професором Кухарєвим Олександром, доктором юридичних наук, доцентом Цувіною Тетяною та кандидатом юридичних наук, доцентом Печеним Олегом.
Окрім того, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було застосовано позовну давність, про що заявляв відповідач.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.12.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 р. у справі № 904/2990/23 (904/3672/25), розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 04.03.2026 р.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНІРОБУДМАШ" подало до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого позивач просить апеляційну скаргу АТ КБ "ПРИВАТБАНК" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 р. у справі № 904/2990/23 (904/3672/25) – без змін.
В обґрунтування своїх заперечень проти доводів апеляційної скарги позивач, зокрема, вказує на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНІРОБУДМАШ" вже зверталось з позовом про стягнення з АТ КБ "ПРИВАТБАНК" на користь позивача частини сплачених ним лізингових платежів в рахунок оплати вартості об`єкта лізингу за Договором фінансового лізингу № 4Д16032ЛИ від 01.07.2016 (у зв`язку з неможливістю оплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення всієї суми сплачених лізингових платежів) і рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2024 року у справі № 904/2990/23 (910/7677/23), залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 28.01.2025 року, позов задоволено повністю, стягнуто з АТ КБ "ПРИВАТБАНК" на користь ТОВ "ДНІРОБУДМАШ" сплачені лізингові платежі у розмірі 1 400 000,00 грн. Постановою Верховного Суду від 08.04.2025 року рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2024 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28.01.2025 року у справі № 904/2990/23 (910/7677/23) залишено без змін.
Позивач звертає увагу, що суди у справі № 904/2990/23 (910/7677/23) дійшли висновку про те, що, за умови розірвання договору лізингу та повернення об`єкта лізингу лізингодавцю, у лізингоодержувача наявне право на повернення на підставі вимог частини другої статті 693 ЦК України сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості об`єкта лізингу.
Отже позивач вважає, що ним обґрунтовано заявлено вимогу на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України, а судом першої інстанції правомірно застосовану вказану норму до спірних правовідносин.
Щодо посилань апелянта на комплексний Висновок експертів у галузі права від 14.03.2025 року, позивач зазначає, що в силу приписів ГПК України висновок експертів у галузі права не є самодостатньою підставою для відступлення від правових висновків Верховного Суду та не може перебирати на себе функцію тлумачення норм права при вирішенні спорів, а носить допоміжний (консультативний) характер.
Представником ОСОБА_1 подано до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого третя особа заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Третя особа вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин ч. 2 ст. 693 ЦК України, що вже було встановлено у постанові Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 904/2990/23 (910/7677/23).
Також, на переконання третьої особи, заява відповідача про застосування строку позовної давності у цій справі задоволенню не підлягала, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.
Представник апелянта в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.
Представники позивача та третьої особи у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу відповідача безпідставною.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, відносно позивача Господарським судом Дніпропетровської області 13.07.2023 відкрито провадження у справі № 904/2990/23 про банкрутство, на даний час справа перебуває на стадії ліквідації, повноваження ліквідатора виконує арбітражний керуючий Слостін А.Г.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають, зокрема, справи про банкрутство (неплатоспроможність), у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на посаді посадових та службових осіб боржника.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.
01.07.2016 між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", та ТОВ "ДНІРОБУДМАШ" (далі - лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 4Д16032ЛИ (далі - договір).
Згідно з умовами договору лізингу банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно у банку в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів - у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.
Відповідно до умов договору лізингу (п. 6.2.11) лізингоодержувач зобов`язується сплатити банку лізинговий платіж: суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна; відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати банку, пов`язані з виконанням договору.
Згідно з актом № 1 прийому-передачі майна від 01.07.2016 ПАТ КБ "ПриватБанк" передало, а ТОВ "ДНІРОБУДМАШ" прийняло в платне володіння та користування нерухоме майно, яке є об`єктом лізингу.
За час дії договору лізингу ТОВ "ДНІРОБУДМАШ", як лізингоодержувач за договором, сплатив АТ КБ "ПРИВАТБАНК", як лізингодавцю, лізингові платежі, як сплату частини вартості об`єкту лізингу, на загальну суму 6 983 517,01 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень, які додано до позовної заяви та не оспорюється сторонами.
26.10.2020 у зв`язку з несвоєчасним виконанням лізингоодержувачем зобов`язань по договору лізингу банк в односторонньому порядку розірвав договір лізингу, за Актами приймання-передачі від 24.11.2020, 25.11.2020, 26.11.2020, 27.11.2020, 30.11.2020, 01.12.2020 ТОВ "ДНІРОБУДМАШ" повернуло АТ КБ "ПРИВАТБАНК" об`єкт лізингу.
Позивач стверджує, що у зв`язку з розірванням договору фінансового лізингу має право на повернення банком сплачених ним лізингових платежів як попередню оплату за не отримане ним у майбутньому майно (об`єкт лізингу) на суму 5 583 517,01 грн на підставі ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
Також позивач зазначив, що ТОВ "ДНІРОБУДМАШ" зверталося до суду з позовною заявою про стягнення з АТ КБ "ПРИВАТБАНК" сплачених лізингових платежів в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу від 01.07.2016 № 4Д16032ЛИ у сумі 1 400 000 грн.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2024 у справі № 904/2990/23 (910/7677/23) стягнено з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІРОБУДМАШ" (49000, м. Дніпро, вул. Михайла Грушевського, буд. 11, код ЄДРПОУ 39481257) сплачені лізингові платежі в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу від 01.07.2016 № 4Д16032ЛИ у сумі 1 400 000 грн. (один мільйон чотириста тисяч гривень) та судові витрати у сумі 21 000 грн (двадцять одна тисяча гривень).
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 28.01.2025 апеляційну скаргу АТ КБ "ПРИВАТБАНК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2024 у вищеозначеній справі залишено без задоволення, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2024 у справі № 904/2990/23 (910/7677/23) – без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.04.2025 постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28.01.2025 у справі № 904/2990/23 (910/7677/23) залишено без змін.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив стягнути залишок лізингових платежів.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову місцевий господарський суд виходив з того, що положення частини другої статті 693 ЦК України містять імперативну норму щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у його власність товару. При цьому судом враховано, що договір лізингу, укладений між сторонами, не містить положень, які б надавали право лізингодавцю не повертати лізингоодержувачу саме ті кошти, які сплачені у якості відшкодування вартості об`єкту лізингу.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.
Предметом спору у цій справі є питання щодо стягнення з лізингодавця на користь лізингоодержувача лізингових платежів як частини відшкодування вартості об`єкта лізингу, у зв`язку з розірванням між ними договору фінансового лізингу.
Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені у Законі України "Про фінансовий лізинг".
Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.
За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно з приписами статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу.
Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.
Згідно з частинами першою-другою статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане в лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Частиною 2 ст. 628 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Таким чином, договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна в користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постановах від 26.04.2018 у справі № 911/3483/16, від 09.07.2018 у справі № 911/2449/17, від 21.02.2020 у справі № 910/10191/17.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 зазначила, що належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж (п.п. 6.24, 6.25).
Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Частинами другою та четвертою статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати. Умови договорів щодо зобов`язання лізингоодержувача сплачувати лізингові платежі в повному обсязі до моменту розірвання договору не впливають на те, що у разі розірвання договору лізингу невнесена лізингоодержувачем у складі лізингових платежів покупна вартість об`єкту лізингу не підлягає стягненню (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26.04.2018 у справі № 911/3483/16).
Оскільки договір лізингу є змішаним договором, на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання лізингоодержувачем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність позивачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
Відповідно до положень частин першої-другої статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, – у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
За змістом та суттю умов договору лізингу та норм Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі, як відшкодування вартості предмету лізингу, є попередньою оплатою за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу.
Отже, у разі розірвання договору лізингу, одночасно розривається і договір купівлі-продажу, як складова частина змішаного договору лізингу, внаслідок чого зобов`язання сторін за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу, припиняються, а саме: у лізингодавця (продавця) з поставки об`єкту лізингу (товару), у лізингоодержувача (покупця) з оплати його вартості, тобто, з внесення попередньої оплати вартості об`єкту лізингу.
Подібних висновків щодо природи договору лізингу, лізингових платежів за ним та щодо наслідків його розірвання для сторін дійшов і Верховний Суд у постанові від 15.01.2021 по справі № 904/2357/20, зазначивши, що "Лізингові платежі, сплачені позивачем як частина відшкодування вартості предметів лізингу, за своєю суттю є оплата предмету купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. Судами попередніх інстанцій встановлено, що в зв`язку з розірванням договорів та вилученням предметів лізингу на користь лізингодавця, такий обов`язок у відповідача відсутній." (п. 8.4).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 зазначила, що лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів (п. 6.28).
Судова колегія наголошує, що умовами укладеного між сторонами договору фінансового лізингу від 01.07.2016 № 4Д16032ЛИ не передбачено, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, у тому числі вважатися відповідальністю за порушення умов договору лізингу.
Крім того, чинне на момент розірвання договору законодавство України не містило заборони щодо повернення лізингоодержувачу лізингових платежів, зокрема і тієї їх частини, яка стосувалась плати за відшкодування вартості предмету лізингу. Відповідні зміни до Закону України "Про фінансовий лізинг" внесені до статті 17 цього Закону Законом України від 14.12.2021 № 1953–IX. Цими змінами передбачено, що лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати розірвання договору, не підлягають поверненню лізингоодержувачу.
Таким чином, на дату розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу банк має право вимагати лише сплату тих лізингових платежів, що є винагородою лізингодавця за отримане у лізинг майно, які за свою правовою суттю є елементом договору найму (оренди) (як складової частини змішаного договору фінансового лізингу), себто орендна плата за користування (оренду) об`єктом лізингу.
В свою чергу, зобов`язання щодо сплати лізингових платежів у вигляді суми, яка відшкодовує вартість предмету лізингу, з моменту розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу припиняється.
Отже, судова колегія констатує, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про правомірність посилання позивача на положення частини другої статті 693 ЦК України, як на підставу повернення частини покупної плати за надання майна в майбутньому у власність позивачу.
За таких обставин, з урахуванням вже раніше стягненої з відповідача на користь позивача суми 1 400 000 грн у справі № 904/2990/23 (910/7677/23), місцевий господарський суд ухвалив обґрунтоване рішення про стягнення з відповідача на користь позивача залишку сплачених лізингових платежів в рахунок вартості об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу № 4Д16032ЛИ від 01.07.2016 у розмірі 5 583 517,01 грн.
Щодо аргументів апелянта про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ч. 4 ст. 653 ЦК України, у відповідності до якої сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору, а також п. 6.2.4 договору, апеляційний суд зазначає наступне.
За умовами п. 6.2.4 договору лізингоодержувач зобов`язався повернути майно банку у випадку розірвання договору у стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежах за цим договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього договору.
Проте, судова колегія зауважує, що згідно ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 559/1605/18, при реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказане про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.
Частиною 4 ст. 653 ЦК України визначені відповідні наслідки розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Разом з тим, положення ч. 2 ст. 693 ЦК України містять імперативну норму щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у власність товару.
З огляду на що, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на положення договору фінансового лізингу, оскільки вони регулюють загальні підстави неповернення лізингодавцем отриманих від лізингоодержувача лізингових платежів (або зобов`язання сплатити лізингові платежі), та не враховують вищезазначених встановлених судом фактичних обставин справи з урахуванням положень ч. 2 ст. 693 ЦК України, коли предмет лізингу вилучений у лізингоодержувача та переданий лізингодавцю, що виключає обов`язок зі сплати лізингових платежів у рахунок вартості майна за розірваним договором фінансового лізингу.
За таких обставин судова колегія вважає, що судом першої інстанції правомірно застосовано до спірних правовідносин положення частини другої статті 693 ЦК України, як імперативної норми щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі непередання у його власність товару, а також надано обґрунтований висновок щодо відсутності у договорі лізингу, укладеного між сторонами, положень, які б надавали право лізингодавцю не повертати лізингоодержувачу саме ті кошти, які сплачені у якості відшкодування вартості об`єкту лізингу.
Водночас судова колегія відхиляє доводи апелянта про незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин строків позовної давності, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтею 267 ЦК України унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідач наголошував на тому, що початок перебігу позовної давності відлічується з дати здійснення платежів позивачем, що здійснювались починаючи з 25.07.2016 по 31.01.2019.
Судова колегія погоджується із судом першої інстанції, що початок перебігу строку позовної давності саме на повернення платежів, сплачених позивачем як частини вартості предмету лізингу, розпочався з 25.11.2020 – наступного дня після повернення об`єктів лізингу лізингодавцю внаслідок розірвання договору лізингу.
З урахуванням дії карантину та військового стану в Україні строк позовної давності по заявлених вимогах не сплинув.
Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, дія якого тривала до 30 червня 2023 року.
Законом України № 540-ІХ від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.
Закон України № 540-ІХ від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" набрав чинності 02.04.2020.
24.02.2022 Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан, який триває і на даний час.
Законом України від 15.03.2022 №2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".
Таким чином, ст. 257 ЦК України підпадає під перелік статей, строки яких продовжені на період дії в Україні воєнного стану.
Оскільки з 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно з яким в Україні запроваджений з 12.03.2020 загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який триває на цей час, тому відповідно, починаючи з 02.04.2020 було фактично зупинено перебіг строків позовної давності.
Поновлення строків позовної давності розпочалося з 04.09.2025 на підставі Закону України № 4434-IX "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності".
Однак звернення до господарського суду з даним позовом відбулося до 04.09.2025 - 08.07.2025.
За таких обставин, судова колегія констатує, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності.
Щодо посилання апелянта на комплексний Висновок експертів у галузі права від 14.03.2025, колегія суддів зазначає наступне.
Чинне законодавство розрізняє:
- висновки експерта, залученого судом,
- висновки експерта, надані учасниками справи.
Законом від 03.10.2017 № 2147-VIII до ГПК України були внесені зміни, що виокремили експерта з питань права як самостійного учасника господарського процесу, а також закріпили норми, присвячені висновку експерта у галузі права.
Відповідно до статті 108 ГПК України учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права, зокрема, щодо змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування, доктриною у відповідній іноземній державі.
Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи.
За змістом статті 109 ГПК України висновок експерта у галузі права не є доказом (попри те, що норми параграфу 7 включені до глави 5 "Докази та доказування" розділу І ГПК України), має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду.
Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.
Таким чином, в силу приписів вказаних норм ГПК України Висновок експертів у галузі права не є самодостатньою підставою для відступлення від правових висновків Верховного Суду та не може перебирати на себе функцію тлумачення норм права при вирішенні спорів, а носить допоміжний (консультативний) характер.
Отже, судова колегія вважає, що Висновок експертів у галузі права від 14.03.2025, що поданий відповідачем в обґрунтування своєї правової позиції, не спростовує обставин, які встановлені у ході розгляду цього спору, та доводів, викладених позивачем.
З урахуванням усього вищенаведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, оскаржуване рішення відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 р. у цій справі відсутні.
Згідно зі ст. 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 100 503,30 грн слід покласти на апелянта.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 123, 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 р. у справі № 904/2990/23 (904/3672/25) – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 р. у справі № 904/2990/23 (904/3672/25) – залишити без змін.
Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 16.03.2026 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко 

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя Т.А. Верхогляд