ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України
07 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 641/7077/23
провадження № 22-ц/818/1668/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.
за участю секретаря: Шнайдер Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання шлюбу недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2025 року, постановлене під головуванням судді Онупко М.Ю.,- 
в с т а н о в и в:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання шлюбу недійсним. 
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_3 , який мав ряд тяжких хвороб, таких як, зокрема, гіпертонія, цукровий діабет, онкологія. Після смерті батька, після звернення до нотаріальної контори, апелянту стало відомо, що 11 лютого 2021 року між його батьком та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Натомість, зазначає, що на час укладення шлюбу його батько мав четверту ступінь онкологічного захворювання та приймав сильнодіючі знеболювальні препарати для покращення фізичного стану, що свідчить про відсутність у ОСОБА_3 наміру створити сім`ю. Укладання між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шлюбу менше ніж за місяць до його смерті підтверджує намір відповідачки успадкувати все майно померлого. Крім того, після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 влаштувала ОСОБА_3 до лікувально-діагностичного центру «Лорітом», де він і помер. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2025 року залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що сам по собі хворобливий стан здоров`я батька позивача (наявність онкологічного захворювання) та можливе вживання на цьому ґрунті медичних препаратів із вмістом наркотичних речових (морфіну) для знеболювання, не є достатніми підставами для висновку про те, що внаслідок цих факторів ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій при реєстрації шлюбу та не міг керувати своїми діями, оскільки стороною позивача доказів на підтвердження факту перебування ОСОБА_3 під дією медичних препаратів надано не було, а також не заявлялося клопотання про призначення посмертної відповідної експертизи, хоча перешкод у тому не було та позивачу надавалася професійна правнича допомога.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 9).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (т. 1 а.с. 10).
11 лютого 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 73).
З заяви про державну реєстрацію шлюбу подану до Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), поданої ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вбачається, що перешкод до державної реєстрації шлюбу у них немає. Виявляючи взаємну згоду на вступ до шлюбу, просили зареєструвати його в установленому законодавством порядку, 11.02.2021 року. Після державної реєстрації шлюбу бажали мати прізвище ОСОБА_6 (чоловік) та ОСОБА_7 (жінка). З умовами і порядком державної реєстрації шлюбу, а також з обов`язком повідомити один одного про стан здоров`я ознайомлені (т. 1 а.с. 109).
Відповідно до квитанції № 4_12 від 11.02.2021 року ОСОБА_2 було сплачено 0,90 грн., призначення платежу: «Державне мито сплачується за місцем розгляду та оформлення документів» (т. 1 а.с. 110).
З форми заявки на проведення державної реєстрації шлюбу від 11.02.2021 року вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які є заявниками, бажають зареєструвати шлюб 11.02.2021 року, місце проведення державної реєстрації шлюбу (поштова адреса): АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 111).
Відповідно до договору №11022021-24/1 від 11.02.2021 року укладеного між КП «Щасливе місто» та ОСОБА_3 , вбачається, що з умовами вказаного договору виконавець зобов`язується надати замовнику послугу з організації проведення державної реєстрації шлюбу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити вказану послугу в передбачені цим договором строки та порядку. За вказаним договором послуга надається 11.02.2021 року 14:00:00 у приміщені за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 112).
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким він мав гарні відносини та постійно спілкувався. В період з 12.01.2021 року по 22.01.2021 року його батько проходив лікування в Національному інституті терапії Л. Малої, та після лікування був виписаний для продовження лікування вдома. Про обставини того, що у його батька погіршився стан здоров`я і його забрала швидка він дізнався вже після його смерті. 07.03.2021 року йому зателефонувала ОСОБА_2 , яка представилася дружиною його батька та повідомила про смерть ОСОБА_3 . Згодом позивачу стало відомо, що 11 лютого 2021 року між відповідачкою та його батьком було укладено шлюб, однак ніхто з родичів не знав про стосунки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Зазначає, що перелік усіх захворювань його батька, які у нього були на час реєстрації шлюбу з відповідачкою , наявність рекомендацій Інститут медрадіології та онкології щодо приймання наркоанальгетиків свідчить про те, що у такому важкому фізичному стані у нього були відсутні наміри утворення сім`ї з відповідачем, та набуття прав та обов`язків подружжя. Вважає, що ОСОБА_2 не планувала створювати сім`ю з його важкохворим батьком, а мала на меті лише корисливий мотив успадкувати частину його майна. Вказує, що до укладення спірного шлюбу, він був єдиним спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_3 , однак, після реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 також набула статусу спадкоємця першої черги. Посилався на фіктивність шлюбу у зв`язку з укладенням його без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя та відсутність вільної згоди на укладення шлюбу. Також посилався на тяжкий фізичний та психічний стан батька у зв`язку із наявністю невиліковної хвороби. 
Також посилався на тяжкий фізичний та психічний стан батька у зв`язку із наявністю невиліковної хвороби. 
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Згідно з вимогами ч. 1-2 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. 
Згідно з ч. 3 ст. 40 СК України шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю.
Відповідно до ст. 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена.
Тлумачення норм СК України свідчить, що в СК закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41).
У статті 42 СК України законодавцем визначено коло осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним. У зв`язку з тим, що в цьому разі вказується про звернення особи з позовом до суду, то можна зробити висновок, що стаття 42 СК України стосується лише двох видів недійсного шлюбу, а саме шлюбу, який: визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40 СК України); може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41 СК України). Шлюб, який є недійсним (стаття 39 СК України), не потребує звернення особи до суду з відповідним позовом, оскільки його недійсність визначається безпосередньо законом. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають, зокрема, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу. Тобто у разі пред`явлення позову особою, яка вважає, що були порушені її права у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу слід встановити в чому таке порушення полягає.
Позивач зазначав, що його право порушене, оскільки він за наявності іншого спадкоємця - дружини, позбавлений можливості успадкувати належне його батьку майно в повному обсязі, яке входить до складу спадщини після його смерті.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Матеріали справи свідчать про те, що 11 лютого 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 . 
З заяви про державну реєстрацію шлюбу подану до Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), поданої ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вбачається, що перешкод до державної реєстрації шлюбу у них немає. Виявляючи взаємну згоду на вступ до шлюбу, просили зареєструвати його в установленому законодавством порядку, 11.02.2021 року. Після державної реєстрації шлюбу бажали мати прізвище ОСОБА_6 (чоловік) та ОСОБА_7 (жінка). З умовами і порядком державної реєстрації шлюбу, а також з обов`язком повідомити один одного про стан здоров`я ознайомлені. 
Зазначена заява та актовий запис містять підпис ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Доказів, що підпис на актовому записі вчинено не ОСОБА_3 , а іншою особою матеріали справи не містять. 
Допитані у суді першої інстанції свідки, зокрема, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , підтвердили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 тривалий час до реєстрації шлюбу спільно проводили час, разом відпочивали, жили разом, мали спільний побут та вели спільне господарство.
Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи фотокартками за різні періоди часу, з яких вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом відпочивали у Туреччині, проводили час разом з сином ОСОБА_2 , були разом на сімейних святах. Крім того, наявні фотографії ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_2 у побутовій атмосфері. 
Після смерті чоловіка саме відповідачка здійснила поховання ОСОБА_3 за власні кошти. 
Посилання ОСОБА_1 на те, що його батько, ОСОБА_3 на момент укладення шлюбу, перебував у важкому фізичному стані через онкологію та у нього були відсутні наміри утворення сім`ї з відповідачем, та набуття прав та обов`язків подружжя, колегією суддів не приймається. 
Сам по собі факт наявності у ОСОБА_3 тяжкої хвороби не є достатнім доказом на підтвердження відсутності волі або наміру створення сім`ї. 
В матеріалах справи відсутні медичні документи або інші відомості, які б підтверджували той факт, що на момент реєстрації шлюбу 11 лютого 2021 року ОСОБА_3 страждав тяжким психічним розладом, або вживав сильнодіючий препарат внаслідок чого не усвідомлював сповна значення своїх дій і (або) не міг керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства.
Доказів, що підтверджують відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на укладення шлюбу з відповідачкою, позивачем суду не надано. 
Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання шлюбу, укладеного 11 лютого 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. 
Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.
У відзиві на апеляційну скаргу та у судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просив, зокрема, стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн. 
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – ОСОБА_11 заперечувала щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Частинами 1, 2 ст. 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.
Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Судом встановлено, що 17 березня 2024 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір про надання правничої допомоги (юридичних послуг) № 1. 
З п. 1.1. Договору вбачається, що адвокат приймає доручення від клієнта здійснити у встановлені строки та на умовах визначених договором надання правничої допомоги у будь-яких судах будь-якої інстанції, прокуратурі, правоохоронних органах, будь-яких інших державних та недержавних органах, підприємствах, установах, організаціях, зокрема, але не виключно, у судових справах № 641/6946/21 та № 641/7077/23. 
Додатком № 3 до договору про надання правничої допомоги (юридичних послуг) № 1 від 17 березня 2024 року сторонами погоджено розмір гонорару за правничу допомогу: 1) ознайомлення з матеріалами справи, написання та подача відзиву у судовій справі – 10000,00 грн. 2) гонорар за участь адвоката в кожному судовому засіданні в розмірі 2000,00 грн. 
Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 2 від 05 січня 2026 року вбачається, що від ОСОБА_2 за ведення справи прийнято 12000,00 грн. (підстава – додаток № 3 до договору про надання правничої допомоги № 1 від 05 січня 2026 року). 
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.
Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Зі змісту Додатку № 3 до договору про надання правничої допомоги (юридичних послуг) № 1 від 17 березня 2024 року вбачається, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визначено, що за послуги щодо надання правової допомоги Клієнт виплачує Адвокату гонорар у розмірі 12000,00 грн. 
Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 2 від 05 січня 2026 року вбачається, що від ОСОБА_2 за ведення справи прийнято 12000,00 грн. (підстава – додаток № 3 до договору про надання правничої допомоги № 1 від 05 січня 2026 року). 
Колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України, - 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:         О.В. Маміна
Судді:          О.Ю. Тичкова
В.Б. Яцина