КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, тел. +380 (044) 207 80 91	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 березня 2026 року Справа № 320/47933/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І. І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 
до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів,
Черкаської обласної прокуратури
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (далі – відповідач-1, КДКП), Черкаської обласної прокуратури (далі – відповідач-2), в якому просить суд:
1. Визнати протиправним та скасувати рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 27.08.2025 № 157дп-25 «Про накладення дисциплінарного стягнення на прокурора Христинівського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської області ОСОБА_1 ».
2. Визнати протиправним та скасувати наказ керівника Черкаської обласної прокуратури В. Пономаренка від 09.09.2025 № 327к "Про застосування дисциплінарного стягнення".
3. Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Христинівського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської області з 11.09.2025.
4. Стягнути з Черкаської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.09.2025 по дату ухвалення рішення у даній справі.
5. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Христинівського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської області з 11.09.2025 та стягнення з Черкаської обласної прокуратури на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Позиції сторін
Позивач вказує, що в органах прокуратури працював з вересня 2013 року та на посаді прокурора Христинівського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської області з 07.01.2025.
Позивач та його представник вважають протиправними спірне рішення КДКП від 27.08.2025 № 157дп-25 про накладення дисциплінарного стягнення та наказ керівника Черкаської обласної прокуратури від 09.09.2025 № 327к про звільнення з органів прокурори, оскільки КДКП проведено дисциплінарне провадження із порушенням норм діючого законодавства, перевищуючи свої повноваження, повністю проігнорувавши пояснення позивача, виходячи за рамки допустимих правозастосувань щодо визначення дисциплінарного проступку, доказів такого проступку, вини прокурора під час отриманої другої групи інвалідності та відповідних пенсійних виплат. 
Вважають, що у КДКП не було підстав для відкриття дисциплінарного провадження, перевіряючи зміст скарги, член дисциплінарного органу мав відмовити у відкритті. Також, враховуючи ч.ч. 9, 10 ст. 46 Закону України «Про прокуратуру», дату реєстрації скарги 08.04.2025, рішення КДКП від 04.06.2025 яким продовжено строк перевірки скарги до 08.07.2025, дату складення висновку 28.07.2025, КДКП порушено строк перевірки скарги.
Оскільки у даному випадку не йдеться про триваюче правопорушення, вважають, що на момент прийняття оскаржуваного рішення сплив річний строк для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності. Відлік річного строку для можливості притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності почався з дати ухвалення рішення МСЕК – 31.07.2020 та закінчився 31.07.2021. Враховуючи, що на момент прийняття оскаржуваного рішення сплив річний строк для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності, вважають, що відповідачем-1 порушено вимоги ч. 4 ст. 48 Закону України «Про прокуратуру», що є самостійною підставою для визнання протиправним притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності.
Також, у своїх доводах позивач та його представник наполягають на тому, що матеріали дисциплінарного провадження не містять доказів перевищення лікарем ОСОБА_2 оптимального обсягу практики, що виключає будь-які підстави для обмеження права ОСОБА_1 на вибір лікаря, відтак, викладені членом КДКП висновки у контексті укладення ОСОБА_1 декларації про вибір лікаря не за місцем проживання, як поведінки, що свідчить про недотримання етичних норм, суперечать вимогам чинного законодавства. КДКП не є спеціалізованою установою в медичній сфері, останній позбавлений можливості надавати оцінку стану здоров`я ОСОБА_1 , існуванню підстав у лікаря ОСОБА_2 для складання направлення на ЛКК, подальше скерування вказаного направлення на МСЕК, а також підставам правильності визначення МСЕК групи інвалідності і підставності висновку МСЕК. При цьому, ні матеріали дисциплінарного провадження, ні матеріали кримінального провадження, не містять доказів того, що прокурором ОСОБА_1 були вжиті будь-які заходи та вчинені конкретні дії, внаслідок яких і лікарем ОСОБА_2 , і комісією МСЕК були прийняті рішення на його користь. 
Зауважують, що позивача не було викликано на переогляд щодо встановлення позивачу групи інвалідності, що підтверджується листом ДУ "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України" від 05.06.2025 № 1092/01-18, та протоколами допитів лікарів-членів Центральної МСЕК ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та свідчить про порушення Центральною МСЕК встановленого Постановою № 1317 порядку скасування інвалідності. Позивачем оскаржується рішення державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» від 15.11.2024 про не визнання ОСОБА_1 особою з інвалідністю ІІ групи, у справі №580/5494/25, в Черкаському окружному адміністративному суді.
Також вказують, що висновок члена КДКП про те, що прокурор свідомо не повідомив військовий комісаріат про наявність інвалідності, оскільки нібито знав, що його стан здоров`я такій не відповідає, є юридично необґрунтованим, позаяк вважають, що у позивача не виникло правового обов`язку щодо такого повідомлення, відтак, відсутні підстави стверджувати про навмисне невиконання ним обов`язку, якого закон взагалі не встановлює. Зауважують, що перебування прокурора ОСОБА_1 на військовому обліку у статусі «обмежено придатного» у період з 2020 року до проведення повторного медичного огляду у 2025 році узгоджується з нормами діючого законодавства та підтверджено військовим квитком останнього. 
Відмічають, що поза увагою КДКП залишились обставини, щодо невиконання роботодавцем рекомендацій медико-соціальної експертної комісії умов та характеру праці особи, якій встановлено інвалідність, що свідчить про бездіяльність Черкаської обласної прокуратури, а не прокурора ОСОБА_1 . Відношення прокурора до власного здоров`я, у тому числі в частині реалізації рекомендацій індивідуальної програми реабілітації, не може розцінюватися як порушення вимог професійної етики, чи як підстава для Дисциплінарної відповідальності. 
КДКП порушено презумпцію невинуватості прокурора, стосовно якого проводилось дисциплінарне провадження, позаяк використані у висновку формулювання за своїм змістом є тотожними об`єктивній стороні кримінального правопорушення передбаченого ст. 190 КК України і повністю спростовують твердження останнього щодо дослідження виключно етичних аспектів поведінки прокурора. 
Відповідач-1, ігноруючи вимоги діючого законодавства, застосував стандарт «балансу ймовірностей», що є неприйнятним у дисциплінарних провадженнях публічно-правового характеру.
Покладення в основу оскаржуваного рішення виключно наявність «медійного резонансу», без надання правової оцінки доказам, наданих позивачем, свідчить про те, що КДКП застосувала різний стандарт оцінки у порівнянні з іншими прокурорами, інвалідність яких була поставлена під сумнів, і які також отримували пенсію, як і ОСОБА_1 . Відтак, дії КДКП свідчать про вибірковість, упередженість і дискримінаційний підхід, що порушує принципи рівності перед законом, об`єктивності та справедливого дисциплінарного провадження.
Наполягають, що КДКП не встановлено та не підтверджено порушення прокурором пп. 5, 6 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про прокуратуру». 
Наказ прокуратури про звільнення вважає прийнятим без дотримання процедури звільнення, передчасно, без забезпечення права на оскарження рішення КДКП. Зазначають, що у випадку прийняття КДКП рішення про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади в органах прокуратури, особи, які в установленому Законом України «Про прокуратуру» порядку приймають рішення про звільнення прокурора з посади, лише після завершення строку на оскарження рішення КДКП має право прийняти рішення про звільнення прокурора з посади.
Відтак спірні рішення КДКП та відповідно наказ прокурора вважають такими, що підлягають скасуванню, позивача належить поновити на посаді та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідач-1 доводи ОСОБА_1 та його представника вважає є необґрунтованими, суперечать встановленим у дисциплінарному провадженні обставинам, відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню. 
Твердження позивача про відсутність у члена КДКП правових підстав для відкриття дисциплінарного провадження за скаргою виконувача обов`язків керівника Генеральної інспекції, проведення перевірки та складання висновку членом Комісії з порушенням встановлених законом строків та процедури не ґрунтуються на матеріалах дисциплінарного провадження і не відповідають фактичним обставинам справи. Комісії 08.04.2025 надійшла дисциплінарна скарга виконувача обов`язків керівника Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 про вчинення дисциплінарного проступку прокурором ОСОБА_1 . Указану дисциплінарну скаргу цього ж дня розподілено члену Комісії ОСОБА_12 , за результатами вивчення якої 14.04.2025 прийнято рішення про відкриття дисциплінарного провадження № 07/3/2-257дс-29дп-25. Враховуючи положення ст. 43, ст. 45, ч.2 та ч. 3 ст. 46 Закону № 1697-VII, оскільки відомості та матеріали дисциплінарної скарги виконувача обов`язків керівника Генеральної інспекції у своїй сукупності мали відомості про наявність ознак дисциплінарного проступку прокурора, указана скарга не мала ознак анонімності, скарга подана з підстав, визначених нормою ст. 43 Закону № 1697-VІІ, прокурор продовжував трудові правовідносини з органами прокуратури і вказаний проступок не був предметом іншого дисциплінарного провадження, членом Комісії ОСОБА_12 прийнято рішення від 14.04.2025 про відкриття дисциплінарного провадження №07/3/2-257дс-29дп-25 стосовно позивача.
Вказуючи на ч. 4, ч. 9 ст. 46 Закону № 1697-VII, п. 77, п. 99, п. 106 Положення про порядок роботи відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, прийнятого всеукраїнською конференцією прокурорів 27.04.2017 у редакції від 27.08.2024, враховуючи строки перевірки відомостей зазначених у скарзі, повноваження Комісії, ухваленого рішення Комісією 04.06.2025 № 97дп-25 про продовження строку перевірки у дисциплінарному провадженні стосовно прокурора ОСОБА_1 до 08.07.2025 відповідач зазначив, що оскільки дисциплінарну скаргу Комісією зареєстровано 08.04.2025, то продовження строку перевірки на місяць (із урахуванням проведення перевірки протягом 2 місяців) до 08.07.2025 не суперечить вимогам Закону. При цьому відповідач зазначив, що законодавством не передбачено строків для складання членом Комісії висновку про наявність або відсутність дисциплінарного проступку прокурора, що також зазначено у висновках Верховного Суду в постанові від 05.03.2018 у справі № 800/581/17. За результатами проведеної перевірки членом Комісії ОСОБА_12 28.07.2025 складено висновок про наявність дисциплінарного проступку в діях прокурора ОСОБА_1 , який разом з матеріалами дисциплінарного провадження передано на розгляд Комісії. Водночас, висновок у дисциплінарному провадженні членом Комісії складено 28.07.2025 (після закінчення строку перевірки 08.07.2025), тобто до місяця, що є розумним строком. Додає, що висновок у дисциплінарному провадженні членом Комісії ОСОБА_12 складено у відповідності до вимог ч. 10 ст. 46 Закону № 1697-VII, зокрема, він містить інформацію про наявність дисциплінарного проступку прокурора та виклад обставин, якими це підтверджується.
З приводу тверджень позивача про недостатню вмотивованість висновку члена Комісії та рішення Комісії, зокрема не висвітлення усіх доводів прокурора, не спростування їх, то слід зазначити, що обсяг мотивів, які повинен навести у висновку та у рішенні Комісії жодними чинними нормативно-правовими актами не визначено. Вважає, що висновок у дисциплінарному провадженні членом Комісії ОСОБА_12 містить усі обов`язкові елементи, які передбачає норма закону. Враховуючи норми пунктів 7, 62, 111 Положення вказує, що висновок про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора є особистою думкою члена, який його готував і не може бути наперед прогнозованим і ідентичним майбутньому рішенню, оскільки, рішення за результатами розгляду висновку приймаються членами Комісії (окрім члена, який його готував), в якому зазначаються мотиви його прийняття. Зазначив, що у зв`язку із неявкою прокурора, його клопотання Комісією 14.08.2025 було перенесено розгляд висновку на 27.08.2025 та прийнято протокольне рішення про продовження строку його розгляду на один місяць. У засіданні Комісії, яке відбулося 27.08.2025 прокурор ГоробецьТ.Л. не з`явився, попередньо направивши клопотання про проведення засідання Комісії без його участі, але за участю його представників – адвоката Кравця Р.Ю. та адвоката Талько А.М. За вказаних обставин Комісія, враховуючи вимоги п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 47 Закону № 1697- VII, прийняла рішення про розгляд висновку за відсутності прокурора. У засіданні Комісії взяли участь представники скаржника Чоломбитько М.В. та Маілян Г.С. які погодилися з висновком члена Комісії та підтримали доводи дисциплінарної скарги. Також участь у засіданні, як клопотав сам позивач взяли представники прокурора ОСОБА_1 – адвокат Кравець Р.Ю. та адвокат Талько А.М., які з висновком члена Комісії ОСОБА_12 не погодилися та просили закрити дисциплінарне провадження. Відповідач-1 наполягає, що Комісією максимально забезпечено рівні умови для участі в засіданні, надання відповідних пояснень як скаржнику так і прокурору, а тому розгляд висновку члена Комісії здійснено з дотриманням принципів змагальності, неупередженості, законності, гарантій незалежності прокурора та з дотриманням права на захист. 
Вважає, що процедура відкриття дисциплінарного провадження, проведення самої перевірки, складання висновку про наявність дисциплінарного проступку прокурора та його розгляд Комісією, проведено з додержанням вимог Закону.
За наслідками розгляду висновку, про наявність дисциплінарного проступку в діях прокурора ОСОБА_1 , Комісією 27.08.2025 ухвалено рішення № 157дп-25 про притягнення прокурора ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного поступку, передбаченого п.п. 5, 6 ч. 1 ст. 43 Закону № 1697-VII – дії, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури та систематичне грубе порушення правил прокурорської етики, та застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури. Копію згаданого рішення 03.09.2025 направлено ОСОБА_1 .
Відповідач-1 зазначає, що приймаючи рішення у дисциплінарному провадженні Комісія надала оцінку всім матеріалам та обставинам, викладеним у дисциплінарній скарзі, отриманим у ході перевірки у дисциплінарному провадженні та отриманим, у порядку встановленому законодавством, матеріалам кримінальних проваджень. Комісією в порядку ст. 222 КПК України отримано дозвіл на використання та розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні № 62025000000000045 від 30.11.2024, в межах, необхідних для проведення перевірки та прийняття рішення у дисциплінарному провадженні (дозволи від 31.03.2025 №17/2/1-26073вн-25 та від 17.05.2025 №17/2/1-17309-25). При цьому Комісія не надавала оцінку обставинам в межах кримінального провадження, а розглядала окремі обставини дисциплінарного проступку, як такого, який є підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора незалежно від доведеності вини прокурора у кримінальному провадженні. Відмітив, що Комісією не ставилося у порушення норм прокурорської етики окремо вибір позивачем сімейного лікаря ОСОБА_2 , або сам факт звернення до МСЕК, як вказує позивач. Комісією досліджуючи встановлені обставини надано їм оцінку у своїй сукупності, зокрема: укладання позивачем 27.07.2020 декларації з сімейним лікарем не за місцем проживання, ініціювання саме позивачем звернення для встановлення йому факту інвалідності, використання недостовірних відомостей про стаціонарне лікування та розірвання трудових правовідносин, підозріло стислі строки при складанні 31.07.2020 (тобто через чотири дні після звернення до лікаря) направлення на МСЕК №1-598 та у цей же день винесення без особистої участі прокурора членами комісії МСЕК КЗ «Черкаський ОЦ МСЕК № 2» рішення про встановлення йому інвалідності II групи (безтерміново). При цьому взяті до уваги відповідні пояснення лікарів. Зауважив, що позивач помилково виокремлює кожну окрему дію прокурора перевіряючи її на відповідність або не відповідність закону. Натомість Комісія у рішенні виснує не про окремі види дисциплінарних проступків, які включають різні об`єктивні сторони та вчинені в різні проміжки часу, а про єдиний дисциплінарний проступок встановлений внаслідок комплексного вивчення доказів у дисциплінарному провадженні. Такий дисциплінарний проступок підтверджується вчиненням ОСОБА_1 окремих дій та прийняттям ОСОБА_1 суб`єктивних рішень, які в сукупності і формують єдину об`єктивну сторону дисциплінарного проступку внаслідок своєї системності та направленості на єдиний результат, отримання та використання статусу особи з інвалідністю прокурором для отримання додаткових виплат всупереч законних підстав. В результаті систематичного порушення ОСОБА_1 вимог законодавства правил прокурорської етики з липня 2020 року до 30.11.2024 отримав виплати пенсії по інвалідності, як інваліду II групи, на загальну суму – 477028,39 гривень, яку він без належних на те підстав отримав і розпорядився на власний розсуд. Органом досудового розслідування за вказаним фактом у кримінальному провадженні № 62024000000000923 від 21.10.2024, 26.12.2024 прокурору ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Відповідач-1 зазначив, що Комісія врахувала, що Державна установа «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» у відповіді на запит Комісії зазначила, що у медико-експертній справі ОСОБА_1 , якому скасована група інвалідності, не було даних, які б підтверджували стійкі, незворотні зміни органів та систем, відсутні дані про перебіг хвороби у динаміці, не було даних щодо проведеного адекватного лікування наявних захворювань та його ефективності, зазначені ступені функціональних порушень органів та систем не відповідали критеріям встановлення групи інвалідності. Відповідно, скасування інвалідності ОСОБА_1 було не з формальних підстав, як зазначається у позовній заяві, а внаслідок ретельного вивчення експертних висновків у випадку ОСОБА_1 . Факт оскарження ОСОБА_1 рішення Центрального МСЕК ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» не може спростовувати законність рішення КДКП. Доводи позову з цього приводу є безпідставними.
Також, відповідач-1 вважає, що Комісія прийшла до обґрунтованих висновків, що ОСОБА_1 було відомо, що стан його здоров`я не передбачав направлення на лікарсько-консультативну комісію.
Комісія також слушно звернула увагу, що аргументи прокурора щодо необов`язковості виконання ІПР та претензії до роботодавця не витримують критики. Адже з матеріалів дисциплінарного провадження вбачається що позивач свідомо приховав від МСЕК своє місце роботи, у пункті 13 направлення на МСЕК № 1-598 зазначено, що звільнився з роботи за станом здоров`я, хоча насправді він з органів прокуратури не звільнявся, відтак ІПР не надсилалась роботодавцю, не виконувалась та не оновлювалась. Свідоме невиконання заходів, визначених у ІПР та відсутність індивідуальних планів реабілітації з контролем заходів адаптації за наступні роки, ненадання інформації про роботодавця є підставою для сумніву щодо реальності інвалідності. А умисне невиконання заходів реабілітації може свідчити про мету зберегти статус інваліда, отриманого всупереч закону та протиправне отримання соціальних виплат або інших пільг. Комісією враховано, що ОСОБА_1 не надано об`єктивного підтвердження щодо виконання реабілітаційних заходів, не надано даних про з`явлення кожні два роки на МСЕК та не підтримання свого ІПР. Зловживання отриманим статусом інваліда доводиться, в тому числі, і тим, що ОСОБА_1 не надав жодних доказів щодо використання інших гарантій, передбачених для осіб з інвалідністю. Фактично інвалідність була використана ОСОБА_1 лише для отримання спеціальних (підвищеного розміру) пенсійних виплат, передбачених саме для працівників прокуратури.
Вказуючи на ч. 10 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Правилах військового обліку призовників і військовозобов`язаних позивач мав повідомити про стан свого здоров`я орган, де перебував на військовому обліку.
Питання набуття та використання статусу інваліда прокурором перевірені Комісією через призму наявності в його діях дисциплінарного проступку, передбаченого ст. 43 Закону № 1697 VII. Члени Комісії не володіють знаннями у галузі медицини, діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому не надавали оцінку медичним критеріям встановлення інвалідності або оцінку медичної документації. Комісія оцінювала дії ОСОБА_1 щодо використання статусу особи з інвалідністю в контексті саме його статусу прокурора. Таким чином, Комісія не втручалася в особливості стану здоров`я прокурора, не ставила під сумнів діагнози, які були встановлені та призначене лікування.
Покликаючись на судову практику Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у рішеннях Верховного Суду від 21.06.2018 у справі № 9901/486/18, від 29.05.2018 у справі № 9901/383/18, КДКП, діючи у межах чітко встановленої Законом № 1697-VII компетенції, неуповноважена давати оцінку обґрунтованості підозри чи достатності доказів у вчиненні кримінального правопорушення, а лише перевіряє викладені у дисциплінарній скарзі доводи на предмет дотримання вимог, що ставляться до посадових осіб органів прокуратури та наявності або відсутності в його діях складу дисциплінарного проступку. Статус підозрюваного ОСОБА_1 у кримінальному провадженні не змінює правової кваліфікації дій прокурора в межах дисциплінарного провадження, а Комісія не надає оцінку обставинам в межах кримінального провадження.
Застосовуючи серед іншого правові позиції у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.03.2020 у справі № 9901/740/18, від 19.05.2021 у справі № 9901/997/18, від 22 та 29.01.2019 у справі № 800/454/17, відповідач-1 додає, що рішення про притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності хоча і прийнято з врахуванням відомостей, наявних у матеріалах кримінального провадження, однак ґрунтується на самостійних правових підставах. Встановлені Комісією в ході дисциплінарного провадження факти і з`ясовані обставини мають значення тільки для прийняття рішень у дисциплінарному провадженні та жодним чином не свідчать про доведеність вини особи у вчиненні кримінальних правопорушень.
Доводи позивача про порушення КДКП презумпції невинуватості при прийнятті оскаржуваного рішення є безпідставними, оскільки факт вчинення ним дій, що містять ознаки кримінального правопорушення не встановлений вироком суду, так як приймаючи оскаржуване рішення КДКП не надавала оцінку обґрунтованості підозри у вчиненні кримінального правопорушення, а лише перевірила відповідність поведінки позивача вимогам Закону № 1697-VII та Кодексу і обґрунтовано дійшла висновку, що відсутність обвинувального вироку щодо позивача не перешкоджає ухваленню рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності за дії, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокурори; скоїв одноразове грубе порушення правил прокурорської етики.
Прокурор ОСОБА_1 отримав у протизаконний спосіб статус особи з інвалідністю з метою виплати саме як прокурору підвищеного розміру відповідної пенсії, що у свою чергу набуло широкого розголосу через ЗМІ та викликало обґрунтоване обурення і невдоволення громадськості, тобто допустив такі дії та поведінку, які зашкодили його особистій репутації та авторитету прокуратури в цілому і викликало негативний суспільний резонанс. Дії ОСОБА_1 набули суспільного резонансу, а факт зловживання державними соціальними гарантіями осіб з інвалідністю з боку представника органів прокуратури прямо суперечить засадам доброчесності, законності та професійної етики прокурора. Дії позивача свідчать про грубий характер вчиненого дисциплінарного проступку, адже в їх сукупності, тривалості та невідповідності закону підривають довіру суспільства та віру у доброчесність та законність органів прокуратури в цілому.
Відповідач-1 вважає, що Комісією обґрунтовано використовуючи стандарт доказування «баланс ймовірностей», надаючи оцінку кожному доказу окремо так і в сукупності.
Щодо триваючого правопорушення відповідач-1 зазначив, що за матеріалів дисциплінарного провадження прокурор ОСОБА_1 вчинив триваючий дисциплінарний проступок, який розпочався 31.07.2020 (отримання права на пенсійні виплати), а закінчився 15.11.2024 (видача довідки про невизнання інвалідом). Враховуючи ч. 4 ст. 48 Закону № 1697-VII, днем обчислення річного строку для накладення на прокурора дисциплінарного стягнення буде день належного виконання ним установленого обов`язку або день припинення правопорушення. Вважає, що строк накладення дисциплінарного стягнення не пропущено.
Застосоване до позивача дисциплінарне стягнення вважає відповідає ступеню його вини та тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку.

Відповідач-2 вказує про безпідставність доводів позивача, вказує, що ураховуючи надходження 08.09.2025 до Черкаської обласної прокуратури з Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів рішення від 27.08.2025 № 157дп-25 про притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення на прокурора Христинівського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської області ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури, у керівника Черкаської обласної прокуратури виник обов`язок, прямо передбачений законом, а саме п. 8 ч. 1 ст. 11 Закону, застосувати до ОСОБА_1 вказане дисциплінарне стягнення. На виконання рішення комісії керівником Черкаської обласної прокуратури 09.09.2025 винесено наказ № 327к про застосування дисциплінарного стягнення до прокурора Христинівського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської області ОСОБА_1 у виді звільнення з посади в органах прокуратури з 10.09.2025 року за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури та систематичне грубе порушення правил прокурорської етики (п.п. 5, 6 ч. 1 ст. 43 Закону).
Вказуючи на положення п. 8 ч. 1 ст. 11, ст. 77 Закону про прокуратуру та п. 1 розділу XII Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора від 10.02.2022 № 25 керівник обласної прокуратури своїм наказом лише застосував дисциплінарне стягнення, накладене відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження.
Законодавством не визначено строк, протягом якого рішення КДКП про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади набирає законної сили, а лише визначено строк протягом якого таке рішення може бути оскаржено до Вищої ради правосуддя або до суду. При цьому, також відсутні норми, зі змісту яких вбачалось би, що таке рішення не набирає законної сили одразу після його прийняття. В даному випадку відсутні правові підстави вважати, що рішення КДКП про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади на момент прийняття оскаржуваного наказу 09.09.2025 № 327к не набрало законної сили. Настання дисциплінарної відповідальності прокурора відбувається саме після реалізації рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів шляхом видачі відповідним керівником прокуратури наказу про звільнення такого прокурора із зазначенням конкретної дати звільнення.
Рішення керівника Черкаської обласної прокуратури щодо застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, позов задоволенню не підлягає. 

Процесуальні дії у справі
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 23 жовтня 2025 року о 11:30 год.
16.10.2025 відповідачем Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів подано до суду відзив із додатковими доказами.
23.10.2025, в судовому засіданні, за участю представника позивача Талько А.М., представників відповідача-1 Міхед О.В., відповідача-2 ОСОБА_13 , судом на місці ухвалено про перерву у зв`язку із надання представнику позивача часу для подання до суду відповіді на відзив.
Наступне судове засідання призначено на 26.11.2025 о 09:30 год., про що сторони у справі повідомлені належним чином.
13.11.2025 до суду надійшла відповідь на відзив із додатковими доказами.
14.11.2025 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив із додатковими доказами.
26.11.2025, за наслідками проведення підготовчих дій, за участю представника позивача Талько А.М., представників відповідача-1 Міхед О.В., відповідача-2 ОСОБА_13 , судом на місці ухвалено відмовити в задоволенні клопотання КДКП про залучення в якості третьої особи у справі Офісу Генерального прокурора.
Ухвалою суду від 26.11.2025 закрито підготовче провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 14 січня 2026 року о 10:30год.
Судове засідання призначене на 14.01.2026 знято з розгляду у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді.
Наступне судове засідання призначено на 04.02.2026 об 11:30 год., про що сторони у справі повідомлені належним чином.
04.02.2026, в судовому засіданні, за участю представника позивача Талько А.М., представників відповідача-1 Міхед О.В., відповідача-2 ОСОБА_13 , встановивши позиції сторін, дослідивши надані сторонами докази, за відсутності заперечень учасників по справі, судом на місці ухвалено про завершення розгляду справи у порядку письмового провадження.

Встановлені судом обставини
ОСОБА_1 з вересня 2013 року працював в органах прокуратури.
Згідно наказу виконувача обов`язків керівника Черкаської обласної прокуратури від 07 січня 2025 року № 07к ОСОБА_1 з 07 січня 2025 року працював на посаді прокурора Христинівського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської області.
Так, до Комісії 08.04.2025 надійшла дисциплінарна скарга виконувача обов`язків керівника Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 про вчинення дисциплінарного проступку прокурором ОСОБА_1 .
Автоматизованою системою скаргу 08.04.2025 розподілено члену Комісії ОСОБА_12 , за результатами вивчення якої 14.04.2025 прийнято рішення про відкриття дисциплінарного провадження № 07/3/2-257дс-29дп-25.
Рішенням Комісії від 04 червня 2025 року № 97п-25 продовжено строк проведення перевірки відомостей про наявність підстав для притягнення прокурора ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у дисциплінарному провадженні № 07/3/2-257дс-29дп-25 до 08 липня 2025 року.
Комісією в порядку статті 222 КПК України отримано дозвіл на використання та розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні в межах, необхідних для проведення перевірки та прийняття рішення у дисциплінарному провадженні.
В скарзі було зазначено про те, що прокурор ОСОБА_1 , обіймаючи посаду заступника керівника Уманської окружної прокуратури, 31.07.2020 за пособництва службових осіб Комунального закладу «Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи та «Комунального некомерційного підприємства «Третій Черкаський міський центр первинної медико-санітарної допомоги», отримав акт огляду медико-соціальної експертної комісії та відповідну довідку про визнання інвалідом, які містять недостовірні відомості про наявність у нього інвалідності II групи, які використав для подальшого призначення пенсії по інвалідності, що спричинило збитки ГУ Пенсійного фонду України в Черкаській області у великих розмірах.
Скаржник вважав, що за таких обставин у діях прокурора ОСОБА_1 вбачаються ознаки дисциплінарного проступку, передбаченого п.п. 5, 6 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі – Закон № 1697-VII), а саме – вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури та систематичне (два і більше разів протягом одного року) грубе порушення правил прокурорської етики.
За результатами перевірки членом Комісії ОСОБА_12 28 липня 2025 року складено висновок про наявність дисциплінарного проступку в діях прокурора ОСОБА_1 , який разом з матеріалами дисциплінарного провадження передано на розгляд Комісії.
Скаржника та прокурора своєчасно та належним чином повідомлено про час і місце проведення засідання Комісії.
14 серпня 2025 року прокурор Горобець Т.Л. на засідання Комісії не з`явився, попередньо направивши клопотання про відкладення розгляду висновку про наявність дисциплінарного проступку з метою надання додаткових пояснень щодо фактичних обставин справи.
14 серпня 2025 року Комісією перенесено розгляд висновку на 27 серпня 2025 року та на виконання пункту 108 Положення про порядок роботи відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, прийнято протокольне рішення про продовження строку його розгляду на один місяць.
У засідання Комісії, яке відбулось 27 серпня 2025 року, прокурор ГоробецьТ.Л. не з`явився, попередньо направивши клопотання про проведення засідання Комісії без його участі, але за участю його представників - адвоката Кравця Р.Ю. та адвоката Талько А.М.
Комісія, враховуючи вимоги пунктів 1, 3 частини третьої статті 47 Закону № 1697-VII, прийняла рішення про розгляд висновку за відсутності прокурора.
Від скаржника участь у засіданні Комісії взяли заступник начальника відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора Чоломбитько М.В. та прокурор цього відділу Маілян Г.С., які доводи дисциплінарної скарги підтримали, з висновком члена Комісії погодилися. Просили притягнути ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури та систематичне порушення правил прокурорської етики на підставі пунктів 5, 6 частини першої статті 43 Закону України «Про прокуратуру».
Скаржником у дисциплінарній скарзі заявлено клопотання про надання дозволу на оскарження рішення до Вищої ради правосуддя.
Також участь у засіданні взяли представники прокурора – адвокат Кравець Р.Ю. та адвокат Талько А.М., які з висновком члена Комісії Мнишенко Є.С. не погодилися та просили закрити дисциплінарне провадження.
Членом Комісії Мнишенко Є.С. на підставі пункту 8 Положення про порядок роботи відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, заявлено усне клопотання про проведення закритого засідання з одночасним визначенням осіб, допущених до участі у такому засіданні, у зв`язку з недопущенням розголошення відомостей, що охороняються законом.
Комісією задоволено клопотання про проведення закритого засідання з одночасним визначенням осіб, допущених до участі у такому засіданні.
Упродовж засідання представником прокурора ОСОБА_14 – адвокатом Кравцем Р.Ю. заявлено також усне клопотання про перенесення засідання Комісії та надання часу для ознайомлення з матеріалами соціологічних опитувань, які проводилися щодо встановлення рівня довіри суспільства до органів прокуратури, у задоволенні якого Комісією відмовлено.
Під час здійснення дисциплінарного провадження Комісією досліджувалась скарга, заслухані доповідач – член Комісії Мнишенко Є.С., пояснення представників прокурора ОСОБА_1 – адвоката Талько А.М., адвоката Кравця Р.Ю., представників скаржника – Чоломбитька М.В. та Маіляна Г.С., вивчено висновок, досліджено матеріали дисциплінарного провадження, та Комісією встановлено наступне.
У провадженні слідчих Центрального апарату Державного бюро розслідувань перебуває кримінальне провадження № конфіденційна інформація від 30 листопада 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
Згідно з відомостями Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР) голова комісії Обласної МСЕК № 2 КЗ «ЦОЦ МСЕК ЧОР» ОСОБА_15 та її члени, усвідомлюючи, що діагностовані у прокурора ОСОБА_1 хвороби та ступені функціональних порушень і обмежень життєдіяльності внаслідок наявних захворювань, не відповідають критеріям встановлення груп інвалідності, у тому числі II групи (безтерміново), 31 липня 2020 року, діючи умисно, у супереч вимогам Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 5 вересня 2011 року № 561 за результатами розгляду медичних документів останнього, безпідставно прийняли рішення про встановлення ОСОБА_1 ІІ-ї групи інвалідності (безтерміново). Недостовірні відомості було свідомо внесено до акта огляду медико-соціальної експертної комісії конфіденційна інформація , виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією, довідки серії конфіденційна інформація про обґрунтованість направлення вказаної особи на МСЕК та наявності в ОСОБА_1 діагнозу, який відповідає ІІ-й групі інвалідності (безтерміново).
За вказаним фактом ОСОБА_15 (голові комісії обласної МСЕК) повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК України.
Органом досудового розслідування встановлено, що заступник керівника Уманської окружної прокуратури ОСОБА_1 31 липня 2020 року за пособництва службових осіб Комунального закладу «Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи та «Комунального некомерційного підприємства «Третій Черкаський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» отримав акт огляду медико-соціальної експертної комісії №4693 та відповідну довідку про визнання інвалідом серії 12 ААБ №773551, які містять недостовірні відомості про наявність у нього інвалідності II групи, які використав для подальшого призначення пенсії по інвалідності, що спричинило збитки ГУ Пенсійного фонду України в Черкаській області у великих розмірах на загальну суму 477028,39 гривень, нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 за період з липня 2020 року по 30 листопада 2024 року.
За вказаним фактом 26 грудня 2024 року прокурору ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.
Комісією в межах перевірки встановлено слідуюче.
Згідно інформації, отриманої на запити члена Комісії з Черкаської обласної прокуратури від 30 квітня 2025 року № 07-456вих-25 та ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 квітня 2025 року № 1021/14/2146, ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в другому відділі ІНФОРМАЦІЯ_2 . Він був заброньований у мирний час на період мобілізації та на воєнний час, відстрочку від призову на час військового стану не оформлював, пройшов військово-лікарську комісію 29 січня 2025 року, якою визнаний придатним до проходження військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, НЦ, медпідрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, ОЗ, охорони. Довідку про наявність у нього ІІ групи інвалідності до ІНФОРМАЦІЯ_2 не надавав.
Відповідно до наявної в Черкаській обласній прокуратурі (від 30.04.2025 №07-456вих25) інформації, ОСОБА_1 індивідуальну програму реабілітації інваліда (далі – ІПР) не надавав, внаслідок чого виконання заходів з облаштування робочого місця, корегування робочого графіку та заходи з трудової реабілітації (направлення на санаторно курортне лікування, тощо) стосовно нього не здійснювалися. З наявної лише за 2020 рік Індивідуальної програми реабілітації інваліда ОСОБА_1 №4226 не виконано пункт 5 (працепристосування).
Інформація про надання ІПР за інші роки ОСОБА_1 відсутня.
Крім того, за інформацією Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» від 05 червня 2025 року №1092/01-18, група інвалідності ОСОБА_1 була скасовано на засадах ретельного аналізу медико-експертної справи. У медико-експертній справі ОСОБА_1 у МСЕК не було законних підстав для встановлення йому групи інвалідності, мали місце порушення нормативно-правових актів, які регламентували проведення медико-соціальної експертизи в Україні, чинних на час огляду зазначеної особи на МСЕК. У медико-експертній справі ОСОБА_1 не було даних, які б підтверджували стійкі, незворотні зміни органів та систем, даних про перебіг хвороби у динаміці та щодо проведеного адекватного лікування наявних захворювань і його ефективності. Зазначені МСЕК ступені функціональних порушень органів та систем не відповідали критеріям встановлення групи інвалідності.
Згідно письмових пояснень прокурора ОСОБА_1 наданих до Комісії вбачається, що протягом 2014-2015 років страждає на хронічні захворювання, уклав 27.07.2020 декларацію з лікарем ОСОБА_2 , якій повідомив про скарги на стан здоров`я, які вона зафіксувала в медичних документах. Того ж дня за направленням зазначеного лікаря здавав аналізи, проходив додаткові обстеження за результатами яких було призначено відповідне лікування, ним додатково було надано свою медичну карту та виписки за результатами попереднього лікування (зазначені документи залишились в КНП « 3-й Черкаський МЦПМСД»). На основі цих скарг та медичного огляду лікар склала виписку та направила його на медико-соціальну експертну комісію (МСЕК). Обласна МСЕК №2 КЗ «Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи ЧОР» встановила йому інвалідність II групи безстроково на підставі наданих медичних документів, зокрема направлення на МСЕК № 1-598 та виписки від 31.07.2020. Очного огляду не проводилося через карантинні обмеження, пов`язані з пандемією СОVID-19, що було дозволено чинним законодавством. У період з 27 до 31.07.2020 року він перебував на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності конфіденційна інформація. На засіданні МСЕК під час встановлення йому ІІ групи інвалідності він не був присутній, не контактував із її членами, не надавав їм жодних коштів чи матеріальних благ. ОСОБА_1 категорично заперечував про будь-який тиск чи вплив на медичних працівників, зокрема на лікаря ОСОБА_2 чи членів МСЕК. Звернув увагу Комісії, що у кримінальному провадженні № 62025000000000045 голові МСЕК ОСОБА_15 повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 366 КК України (службове підроблення), що вказує на можливі порушення з боку медичних працівників, а не з його боку. Наголосив, що особисто він не мав спеціальних медичних знань для оцінки критеріїв встановлення інвалідності, передбачених п. 3.3 Інструкції про встановлення груп інвалідності (наказ МОЗ від 05.09.2011 № 561), і покладався на рішення МСЕК. Також ОСОБА_1 зазначав, що отримання пенсії не є тривалим порушенням, оскільки він не мав правового обов`язку самостійно припинити виплати, призначені державним органом. Він вважає, що інвалідність установлена законно і він не мав доступу до інформації про можливі порушення МСЕК. На думку прокурора, якщо документи МСЕК містили недостовірні дані, відповідальність лежить на медичних працівниках, зокрема на голові МСЕК ОСОБА_15 , якому повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 366 КК України, або ж інших медичних працівниках, які вносили до документів недостовірні відомості. Його дії як пацієнта були приватними, не пов`язаними з виконанням прокурорських обов`язків і не мали публічного характеру. За 11 років служби в органах прокуратури (з вересня 2013 року) він не мав дисциплінарних стягнень, а навпаки, заохочувався керівництвом обласної прокуратури, що свідчить про його добросовісність і дотримання етичних стандартів.
Комісією враховані пояснення представників прокурора, які наполягали на відсутності у діях прокурора ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку, у члена КДКП не було підстав для порушення дисциплінарного провадження у зв`язку із відсутністю ознак дисциплінарного проступку, висновок складений із порушенням строку проведення перевірки, порушенні членом КДКП презумпції невинуватості прокурора, перевищенням повноважень КДКП під час здійснення дисциплінарного провадження, вважали, що у прокурора є право на обрання лікаря, КДКП не може надавати оцінку медичним висновкам, матеріали дисциплінарного та кримінального проваджень не містять доказів вжиття прокурором будь-яких заходів, впливу на лікаря та установу для отримання медичного висновку про інвалідність, отримання інвалідності не є обов`язком прокурора повідомити військовий комісаріат про свою інвалідність. Не проходження ІПР прокурором не може свідчити про порушення ним правил етики, а є бездіяльністю Черкаської обласної прокуратури. 
Відповідно, матеріалами проведеної перевірки Комісією проведено оцінку доказів, враховуючи скаргу, та пояснення зазначено, що ОСОБА_1 з липня 2020 року до 15 листопада 2024 року в результаті систематичного порушення вимог законодавства, правил прокурорської етики будучи обізнаним про стан свого здоров`я сприяв внесенню неправдивих відомостей про стан його здоров`я до направлення МСЕК та інших медичних документів. Крім того ОСОБА_1 використав акт огляду МСЕК з недостовірними відомостями і одержав грошові кошти у вигляді пенсії по інвалідності. 
Комісія не залишила поза увагою той факт, що ОСОБА_1 27 липня 2020 року уклав декларацію про вибір лікаря не за місцем свого проживання (м. Жашків, Уманського району Черкаської області), а у м. Черкаси з лікарем загальної практики – сімейним лікарем КНП «Третій Черкаський МЦПМСД» ОСОБА_2 , до якої цього ж дня звернувся зі скаргами на стан здоров`я. 31 липня 2020 року ОСОБА_2 склала виписку (без номера), згідно з якою ОСОБА_1 нібито перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Третій Черкаський МЦПМСД» і йому встановлено відповідний діагноз.
Твердження про перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні Комісія оцінює критично, оскільки це суперечить іншим зібраним матеріалам дисциплінарного провадження.
Відповідно до пункту 11 направлення на МСЕК № 1-598 від 31 липня 2020 року у якому зазначено, що ОСОБА_1 в період з 27 до 31 липня 2020 року перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Третій Черкаський МЦПМСД». Згідно з випискою а/к №1-598 від 31 липня 2020 року, ОСОБА_1 у зазначений період перебував на амбулаторному лікуванні. Дана обставина підтверджується також наданим ОСОБА_1 до прокуратури Черкаської області листком непрацездатності АДЯ №552262 (у період з 27 до 31 липня 2020 року ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні).
Комісія дійшла до обґрунтованих висновків, що ОСОБА_1 було відомо, що стан його здоров`я не передбачає направлення на лікарсько-консультативну комісію. Дана обставина доводиться, серед іншого, і протоколом допиту свідка лікаря ОСОБА_2 від 29 листопада 2024 року, яка пояснила, що вказані скарги на стан здоров`я записані нею зі слів пацієнта ОСОБА_1 , нею не перевірялись та не доводились медичною документацією, направлення на лікарсько-консультативну комісію вона готувала за вимогою пацієнта.
31 липня 2020 року складено акт № 4693 огляду медико-соціальною експертною комісією та довідку до акта серії 12 ААБ №733551, яку ОСОБА_1 отримав разом із заповненою індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 4226, яка містила відмітку про проведення 31 липня 2020 року співбесіди з ним, що не відповідало дійсності.
Комісією враховано, що актом огляду медико-соціальною експертною комісією від 15 листопада 2024 року № 18, проведеного Центральною МСЕК ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» (п.34), інвалідність ОСОБА_1 було скасовано. Актом встановлено, що ступені функціональних порушень, ступені обмеження повсякденної діяльності ОСОБА_1 не відповідають критеріям встановлення інвалідності.
Члени ЦМСЕК МОЗ України ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 пояснили в межах кримінального провадження, що під час встановлення ОСОБА_1 інвалідності членами КЗ «Черкаський ОЦ МСЕК № 2» порушено вимоги п. 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (норма була чинна на момент встановлення інвалідності).
Таким чином, Комісією при прийнятті рішення враховано інформацію, надану установою, уповноваженою на проведення перевірки підстав отримання інвалідності та враховано, що за інформацією Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» від 05 червня 2025 року ОСОБА_1 не викликався на обстеження до клініки ДУ «УКРДЕРЖНДІМСПІ МОЗ України». Група інвалідності була скасована внаслідок ретельного аналізу медико-експертної справи. Вбачається, що у медико-експертній справі ОСОБА_1 МСЕК не мав законних підстав встановлювати прокурору групу інвалідності. У даному експертному випадку були виявлені порушення нормативно-правових актів, які регламентували проведення медико-соціальної експертизи в Україні, чинних на час огляду зазначеної особи на МСЕК.
Комісією також враховано, що Державна установа «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» у відповіді на запит Комісії зазначила, що у медико-експертній справі ОСОБА_1 , якому скасована група інвалідності, не було даних, які б підтверджували стійкі, незворотні зміни органів та систем, відсутні дані про перебіг хвороби у динаміці, не було даних щодо проведеного адекватного лікування наявних захворювань та його ефективності, зазначені ступені функціональних порушень органів та систем не відповідали критеріям встановлення групи інвалідності. 
Як наслідок, скасування інвалідності ОСОБА_1 було не з формальних підстав, а внаслідок ретельного вивчення експертного випадку ОСОБА_1 .
Комісія зазначила про те, що не надає оцінку медичному критерію встановлення та скасування інвалідності ОСОБА_1 , а враховує думку спеціалістів у галузі медицини та фахівців, визначених на виконання Рішення РНБО від 22.10.2024 (наказ МОЗ України від 26 жовтня 2024 року № 1809 «Про покладання прав та обов`язків Центральної медико-соціальної експертної комісії МОЗ»).
Комісія вказала, що Державна установа «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» встановила факт незаконного отримання інвалідності прокурором всупереч діючим на той час нормам закону та без належних на те підстав.
Комісією враховано інформацію Черкаської обласної прокуратури від 30 квітня 2025 року № 07-456вих-25 та ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 квітня 2025 року № 1021/14/21-46, згідно якої встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в другому відділі ІНФОРМАЦІЯ_2 , був заброньований у мирний час на період мобілізації та воєнний час, відстрочку від призову на час військового стану не мав, пройшов ВЛК 29.01.2025, визнаний придатним до служби. Довідку про наявність у нього ІІ групи інвалідності до ІНФОРМАЦІЯ_2 не надавав.
Відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в ЗСУ, затвердженого Наказом МОУ № 402 від 14.08.2008, а також Переліку хвороб, які виключають військову службу, особи, які мають І або ІІ групу інвалідності визнаються непридатними до військової служби у мирний і воєнний час (категорія «непридатний з виключенням з військового обліку»), з чого слідує, що ОСОБА_1 з офіційно встановленою ІІ групою інвалідності повинен був вжити заходів для виключення з військового обліку після подання документів до ТЦК та СП, оскільки виключення з військового обліку за наявності підстав – це обов`язок, а не право.
Комісія оцінюючи бездіяльність ОСОБА_1 в контексті невжиття ним заходів щодо виключення з військового обліку дійшла висновку, що прокурор свідомо не вчинив зазначені встановлені Комісією дії, оскільки, знаючи що його стан здоров`я не відповідає встановленій ІІ групі інвалідності розумів, що ВЛК не надасть висновку щодо його непридатності для військової служби за станом здоров`я. Відтак ОСОБА_1 одночасно мав довідку особи з інвалідністю та конфіденційна інформація.
Неповідомлення ТЦК та СП щодо наявної групи інвалідності й одночасне перебування в статусі військовозобов`язаного чи заброньованого – є порушенням порядку обліку, що для прокурора є етично неприпустимим поняттям та має вигляд службового зловживання. Такі дії ОСОБА_1 можуть стати підставою для втрати довіри не лише до статусу прокурора в контексті доброчесності, а й до статусу військовозобов`язаного як такого.
Комісією взято до уваги, що відповідно до інформації Черкаської обласної прокуратури від 30 квітня 2025 року № 07-456вих-25 ОСОБА_1 ІПР не надавав, внаслідок чого виконання заходів з облаштування робочого місця, корегування робочого графіка та заходи з трудової реабілітації (направлення на санаторно-курортне лікування, тощо) стосовно нього не здійснювалися. Натомість Комісією враховано, що ОСОБА_1 , згідно наданих ним пояснень, підтвердив факт наявності у нього ІПР за 2020 рік, що підтверджується матеріалами дисциплінарного провадження.
Як вбачається з наданої у додатках до пояснень прокурора ОСОБА_1 за 2020 рік Індивідуальної програми реабілітації інваліда № 4226, у ІПР не виконано пункт 5 (працепристосування), тобто фактично ІПР не є виконаною в повному обсязі.
Інформація про надання ІПР за інші роки ОСОБА_1 відсутня, не зважаючи на те, що – це офіційний документ, який складається для особи з інвалідністю з метою визначення конкретних заходів медичної, психологічної, соціальної, професійної та інших видів реабілітації, необхідних для її адаптації та інтеграції в суспільство.
Застосовуючи статтю 23 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю» передбачає, що особа з інвалідністю має право та обов`язок співпрацювати з органами, що реалізують заходи реабілітації та положення постанови КМУ № 1317 від 08.12.2006, Комісія зазначає, що ІПР є обов`язковим до виконання всіма зацікавленими сторонами, включаючи самого отримувача.
Оцінюючи критично твердження адвоката прокурора щодо невиконання роботодавцем рекомендацій медико-соціальної експертної комісії умов та характеру праці особи, якій встановлено інвалідність, Комісія враховує, що саме прокурор Горобець у пункті 13 направлення на МСЕК № 1-598 свідомо зазначив дані про те, що він звільнився з роботи за станом здоров`я, хоча насправді він з органів прокуратури не звільнявся та в подальшому не звертався до роботодавця щодо необхідності виконання пункту 5 ІПР (працепристосування).
Також Комісією враховано, що ОСОБА_1 , розуміючи невідповідність його фізичного стану здоров`я встановленій групі інвалідності, умисно не виконував реабілітаційні заходи впродовж тривалого часу, не з`являвся що два роки на МСЕК, не підтримував свій ІПР, натомість отримував державні виплати.
Окрім цього, Комісія віднеслась критично до пояснень прокурора ОСОБА_1 в частині приватності характеру дій, пов`язаних з отриманням інвалідності, та меж втручання Комісією в питання щодо отримання інвалідності всупереч нормам законодавства та порушення правил прокурорської етики прокурором в контексті дисциплінарного проступку як такого.
Пояснення ОСОБА_1 з цього приводу на думку Комісії не доводяться матеріалами дисциплінарного провадження, застосовуючи положення Конвенція ООН щодо прав осіб з інвалідністю.
За висновками Комісії, зловживання отриманим статусом інваліда доводиться, в тому числі, і тим, що ОСОБА_1 не надав жодних доказів щодо використання інших гарантій, передбачених для осіб з інвалідністю. Фактично інвалідність була використана ОСОБА_1 саме для отримання спеціальних пенсійних виплат, передбачених саме для працівників прокуратури.
Комісією також враховано, що ОСОБА_1 вибірково застосовував статус особи з інвалідністю для отримання коштів. Прокурор не вказував про наявність статусу інваліда у ТЦК та СП, не здійснював реабілітаційні заходи, не звертався до роботодавця за працепристосування, тощо. Такі дії ОСОБА_1 свідчать про умисний характер його дій, які тривало були направлені саме на використання статусу інваліда в контексті отримання спеціальної пенсії.
Відтак, Комісія прийшла до висновку, що пояснення в межах обраного способу захисту прокурора не відповідають фактичним обставинам дисциплінарного провадження та є способом уникнути дисциплінарної відповідальності.
При визначені характеру дисциплінарного проступку та визначення виду дисциплінарного стягнення в контексті застосування стандарту доказування, окрім посилання на норми діючого законодавства про прокуратуру, Порядок від 27.03.2025 № 69, положення Присяги, Кодекс етики прокурора, судову практику Великої Палати Верховного Суду, Комісія зокрема зазначила, що обставини щодо притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності за набуття та використання статусу інваліда всупереч закону та без належних підстав, а також отримання пенсійних виплат з державного бюджету є винятковими та унікальними, а тому вимагають нових підходів оцінювання. Дії ОСОБА_1 набули суспільного резонансу, а факт зловживання державними соціальними гарантіями осіб з інвалідністю з боку представника органів прокуратури прямо суперечить засадам доброчесності, законності та професійної етики прокурора. Отримання без належних на те підстав статусу інваліда, пільг, пов`язаних з цим статусом та бюджетних коштів (соціальних виплат), що призвело до негативних наслідків для органів прокуратури, є системним, що супроводжується діями та бездіяльністю ОСОБА_1 в комплексі (ігнорування ІПР, невчинення дій щодо встановлення на військовий облік, тощо). Водночас такі дії свідчать про грубий характер вчиненого дисциплінарного проступку. Адже дії ОСОБА_1 в їх сукупності, тривалості та невідповідності закону підривають довіру суспільства та віру у доброчесність та законність органів прокуратури в цілому.
Комісія водночас звернула увагу на те, що скерування обвинувального акта у кримінальному проваджені № 62025000000000045 до Придніпровського районного суду міста Черкаси для розгляду по суті не є преюдиціальним для вирішення питання про наявність або відсутність у діях/бездіяльності прокурора складу дисциплінарного проступку. Оскільки в межах дисциплінарного провадження не досліджується питання наявності або відсутності вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, а надається правова оцінка обставинам щодо наявності або відсутності вчинення прокурором саме дисциплінарного проступку.
Дії ОСОБА_1 призвели не лише до порушення норм закону, правил професійної етики, дискредитації особи прокурора, а й завдали шкоди його репутації і авторитету органів прокуратури в цілому, спровокувавши непоправні репутаційні наслідки для органів прокуратури, які особливо в час війни є недопустимими.
Наслідком дій ОСОБА_1 став значний негативний суспільний резонанс, відповідно до якого органи прокуратури в цілому висвітлювались в негативному контексті у численних публікаціях ЗМІ.
Сукупно такі дії прокурора ОСОБА_1 не є прикладом законослухняності, добропорядності, додержання загальновизнаних норм моралі та поведінки, дискредитують його як представника прокуратури перед працівниками правоохоронного органу, громадянами, шкодять авторитету прокуратури.
Комісія зазначила, що прокурор ОСОБА_1 всупереч вимог статті 19 Конституції України, постанови Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», постанови Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 року № 1338 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи» безпідставно отримав статус особи з інвалідністю як елемент державної гарантії та підтримки людей з інвалідністю внаслідок чого, як прокурор отримав підвищений розмір пенсійного забезпечення. Тобто у протиправний спосіб використовуючи свій статус прокурора, допустив порушення вимог частин 3, 4 статті 19 Закону України «Про прокуратуру», а саме порушив присягу прокурора та свідомо вчинив дії межах і спосіб, що суперечать Конституції та Законам України.
Прокурор ОСОБА_1 , як особа, яка має відповідні професійні знання, будучи фаховим юристом, перебуваючи на посаді в органах прокуратури, будучи ознайомленим з вимогами щодо прокурорської етики та усвідомлюючи можливі правові наслідки скоєного ним діяння, допустив безпідставне отримання інвалідності, що призвело до дискредитації особи прокурора, завдало шкоди його репутації та авторитету прокуратури.
Враховуючи вищевикладене, дії прокурора ОСОБА_1 . Комісією розцінені як вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.
Окрім цього, вказує, що прокурором ОСОБА_1 проігноровано етичні норми, які є основоположними нормами поведінки прокурора, зокрема використання статусу особи з інвалідністю, що призвело до призначення, нарахування, а в подальшому і збільшення розміру спеціальної пенсії, вибірковий підхід до використання статусу інваліда (лише для отримання грошових виплат), що явно виходять за межі приватної сфери. Вказані дії прокурора ОСОБА_1 . Комісією розцінено як систематичне грубе порушення правил прокурорської етики.
Комісія робить висновок, що прокурором ОСОБА_1 порушено вимоги статті 19 Закону України «Про прокуратуру», статтей 11, 16, 21 Кодексу етики, чим вчинено дисциплінарний проступок, відповідальність за який передбачено пунктами 5, 6 частини першої статті 43 Закону № 1697-VIІ і наявні підстави для притягнення його до дисциплінарної відповідальності за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури та систематичне грубе порушення правил прокурорської етики.
Під час оцінки доказів у дисциплінарному провадженні щодо прокурора ОСОБА_1 . Комісією використано стандарт доказування «баланс ймовірностей», та з урахуванням встановлених обставин, Комісія дійшла висновку про доведеність факту, що ОСОБА_1 , обіймаючи посаду прокурора, знав і розумів обов`язкові вимоги до прокурора, передбачені ст.19 Закону України «Про прокуратуру», проте діяв усупереч вимогам чинного законодавства, систематично порушуючи правила прокурорської етики, чим дискредитував себе як представника прокуратури та зашкодив авторитету органів прокуратури. Вчинене прокурором ОСОБА_1 дисциплінарне правопорушення має грубий характер, оскільки дотримання вимог щодо обов`язку діяти на підставі закону, не допускати порушення правил прокурорської етики, є очевидним та обов`язковим і порушення таких вимог не може бути виправдано ніякими обставинами, а зазначений характер проступку у поєднанні із обставинами його вчинення шляхом використання службового статусу та пов`язаних з цим можливостей дає підстави вважати, що такий проступок не сумісний з подальшим зайняттям ним будь-якої посади в органах прокуратури. 
Комісія врахувала як грубий характер вчиненого дисциплінарного правопорушення, так і тривалість вчинення дисциплінарного проступку.
Застосовуючи практику Верховного Суду, при застосуванні дисциплінарного стягнення Комісією враховано поняття «Триваюче правопорушення» за яким днем обчислення річного строку для накладення на прокурора дисциплінарного стягнення вважала день належного виконання ним установленого обов`язку або день припинення правопорушення.
Оскільки прокурором ОСОБА_1 вчинено триваючий дисциплінарний проступок, який розпочався 31 липня 2020 року (отримання права на пенсійні виплати), а закінчився 15 листопада 2024 року (видача довідки про невизнання інвалідом), встановлений частиною четвертою статті 48 Закону № 1697-VII строк для прийняття Комісією рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності не минув.
Вчинення прокурором ОСОБА_1 дисциплінарного проступку підтверджено: відомостями, що містяться в дисциплінарній скарзі виконувача обов`язків керівника Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 ; копіях матеріалів кримінального провадження №62025000000000045; інформаціях та копіях документів, отриманих на запит члена Комісії та поясненнями прокурора ОСОБА_1 .
Комісія зазначила, що статус ОСОБА_1 у кримінальному провадженні не змінює правової кваліфікації дій прокурора в межах дисциплінарного провадження, Комісія не надає оцінку обставинам в межах кримінального провадження. Перевірку доводів дисциплінарної скарги проведено виключно в межах встановленої законом компетенції, а саме надано оцінку тільки фактам, які можуть свідчити про наявність або відсутність у діях прокурора складу дисциплінарного проступку та про ступінь його вини. При виборі виду дисциплінарного стягнення стосовно ОСОБА_1 . Комісія врахувала характер проступку та його наслідки, особу прокурора, який характеризується позитивно, ступінь його вини, обставини, що впливають на обрання виду дисциплінарного стягнення, відсутність застосованих та не знятих дисциплінарних стягнень, тривалий час роботи в органах прокуратури.
Комісія вважала, що застосування до прокурора ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури є пропорційним вчиненому ним дисциплінарному проступку. Підстав для накладення більш м`якого стягнення Комісія не вбачала та інших обставин, що мають значення для прийняття рішення, під час дисциплінарного провадження Комісією не встановлено.
У висновку, рішенням від 27.08.2025 № 157дп-25 Комісія КДКП вирішила притягнути прокурора Христинівського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накласти на нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури.
Рішення підписано визначеним складом Комісії.
Копію рішення 03.09.2025 направлено ОСОБА_1 .
Керуючись пунктом 8 частини першої статті 11, пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про прокуратуру» наказом керівника Черкаської обласної прокуратури В. Пономаренка від 09.09.2025 № 327к наказано звільнити прокурора Христинівського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської області ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури та систематичне грубе порушення правил прокурорської етики з 10 вересня 2025 року (пункти 5, 6 частини першої статті 43 Закону України «Про прокуратуру») 
Підстава: рішення КДКП від 27.08.2025 № 157дп-25.
Не погоджуючись із рішенням КДКП та наказом керівника Черкаської обласної прокуратури позивач звернувся до суду із позовом за захистом порушених прав та інтересів.
Відповідно, предметом спору у справі є рішення КДКП від 27.08.2025 № 157дп-25 про накладення дисциплінарного стягнення, та наказ керівника Черкаської обласної прокуратури від 09.09.2025 № 327к про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури, які підлягають перевірці судом на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) з дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначені в ч. 3 даної статті кодексу.

Застосовано судом норми права та висновки суду
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зокрема, в силу ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
За ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вказана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.
«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України регулюється Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII, у відповідній редакції на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 3 Закону №1697-VII діяльність прокуратури ґрунтується на засадах законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки.
Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 4 статті 19 Закону № 1697-VII прокурор зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зобов`язаний додержуватися правил прокурорської етики, зокрема, не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.
Всеукраїнською конференцією прокурорів 27 квітня 2017 року затверджено Кодекс професійної етики та поведінки прокурорів (із змінами, затвердженими всеукраїнською конференцією прокурорів від 21.12.2018, від 28.08.2021, далі - Кодекс), відповідно до Преамбули якого Кодекс визначає основні принципи, моральні норми та правила прокурорської етики, якими повинні керуватися прокурори при виконанні своїх службових обов`язків та поза службою. 
Згідно зі статтею 4 Кодексу професійна діяльність прокурорів ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; поваги до прав і свобод людини і громадянина, недопущення будь-якого виду дискримінації; незалежності та самостійності; політичної нейтральності; презумпції невинуватості; справедливості, неупередженості та об`єктивності; професійної честі і гідності, формування довіри до прокуратури; прозорості службової діяльності, конфіденційності; утримання від виконання незаконних наказів та вказівок; недопущення конфлікту інтересів; компетентності та професіоналізму; доброчесності, зразковості поведінки та дисциплінованості; поваги до незалежності суддів.
Рішенням Ради прокурорів України від 23 листопада 2022 року №36 затверджено Коментар Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів. 
Даний Коментар Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів розроблений згідно з наказом Генерального прокурора від 12.09.2022 №180 у взаємодії з Офісом Генерального прокурора, обласними прокуратурами та за підтримки відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, Тренінгового центру прокурорів України. 
Коментар містить роз`яснення положень Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, ситуативні (ілюстративні) приклади, з урахуванням результатів його практичного застосування, діяльності Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, та судової практики.
Розглядаючи Кодекс та Коментар Кодексу суд зазначає слідуюче.
За статтею 11 Кодексу прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність.
Своєю доброчесністю, принциповістю, компетентністю, неупередженістю та сумлінним виконанням службових обов`язків сприяти підвищенню авторитету прокуратури та зміцненню довіри громадян до неї.
У разі поширення неправдивих відомостей, які принижують його честь, гідність і ділову репутацію, за необхідності вживає заходів до спростування такої інформації, у тому числі в судовому порядку. Сприяти йому в цьому повинні керівники відповідних прокуратур.
Звертаючись до Коментаря статті 11 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, суд зауважує, що формування довіри до прокуратури - одне з основних завдань професійної етики прокурора. Реалізація такого завдання можлива лише за умови спільної та постійної роботи прокурорів над авторитетом інституту прокуратури у суспільстві, що досягається їх кропіткою та відповідальною працею, доброчесністю, принциповістю, компетентністю, неупередженістю прокурорів та сумлінним виконанням ними службових обов`язків.
Берегти свою гідність, зокрема професійну, на практиці означає відповідність індивіда вимогам моралі, професійної етики, а також певний рівень моральної культури оточуючих людей, що дозволяє бачити в іншому подібного собі.
Професійна честь потребує від прокурора підтримувати репутацію своєї професії (ділової репутації), захищати інтереси професійної спільноти, до якої він належить.
З наведеного слідує, що вчинення прокурором грубого порушення вимог статей 11 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів полягає у вчиненні дій, які не узгоджуються з усталеними вимогами до професійної компетентності, честі і гідності.
Статтею 16 Кодексу передбачено, що при виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури. Порушення службової дисципліни, непристойна поведінка є неприпустимими для прокурора і тягнуть за собою передбачену законом відповідальність. 
У Коментарі до вказаної статті 16 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів зауважено, що доброчесність, зразковість поведінки та дисциплінованість є основоположними нормами поведінки прокурорів. Уявлення про останніх формується у більшості громадян крізь призму цих категорій.
Загальне визначення доброчесності зустрічається в Рекомендаціях Ради Організації економічного співробітництва та розвитку (OECD), яка трактує публічну доброчесність як послідовне дотримання та прихильність загальновизнаним етичним цінностям, принципам та нормам з метою відстоювання та забезпечення пріоритету суспільних інтересів над приватними в публічному секторі. Як високу моральну чесноту, чесність визначає доброчесність Великий тлумачний словник сучасної української мови, одночасно характеризуючи доброчесного як такого, що живе чесно, дотримується всіх правил моралі. Вищезазначене свідчить, що доброчесність не правова, а морально-етична, багатогранна категорія, яку навряд чи справедливо обмежувати певним набором елементів. Разом із цим важливо, щоб саме вони були чітко визначені законодавством та мали єдине загальне розуміння.
У цілому етичні норми поширюються на службову сферу, на приватне життя прокурора, включають у себе як правила професійної діяльності в усіх аспектах, так і вимоги спеціального й загального законодавства і моральні засади суспільного життя. Зазначені норми формують стандарт поведінки, яка має бути взірцем законності, справедливості, дисципліни, людяності, порядності, ввічливості, сприяти довірі й повазі суспільства до органів прокуратури і представників цієї професії. Таким чином, при виконанні службових обов`язків прокурорам важливо дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури, а порушення службової дисципліни, непристойна поведінка є неприпустимими.
Під непристойним розуміється все, що виходить за межі загальноприйнятих моральних норм, а отже, непристойною поведінкою є сукупність вчинків, спосіб життя, що виходять за межі загальноприйнятих морально-етичних норм.
Як вбачається зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 9901/19/17, ознаками непристойної поведінки прокурорів можна вважати її компрометуючий (звання прокурора) характер, шкоду (репутації прокурора та авторитету органів прокуратури), наявність наслідків (негативний громадський резонанс). Оскільки саме ці ознаки має встановити дисциплінарний орган, щоб констатувати вчинення прокурором грубого порушення правил прокурорської етики. Дисциплінованість визначається як звичай, уміння дотримуватися дисципліни, а дисциплінований - такий, що незмінно дотримується вимог дисципліни, правил поведінки, організований, витриманий, здійснює свою діяльність на засадах твердої дисципліни.
Таким чином, саме порушення прокурором вимог щодо доброчесності, зразковості поведінки та дисциплінованості можна кваліфікувати як грубе порушення вимог статті 16 Кодексу етики.
За змістом статті 19 Кодексу прокурор має суворо дотримуватись обмежень, передбачених антикорупційним законодавством, не допускати будь-яких проявів, які можуть створити враження корупційних, у тому числі неправомірно втручатися чи здійснювати у випадках чи порядку, не передбачених законодавством, вплив на службову діяльність іншого прокурора, службових, посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування чи суддів.
В свою чергу, за статтею 21 Кодексу прокурор діє на підставі закону, неупереджено, незважаючи на приватні інтереси, особисте ставлення до будь-яких осіб, на свої ідеологічні, релігійні або інші особисті погляди чи переконання. 
Прокурору слід уникати особистих зв`язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об`єктивність виконання професійних обов`язків, дискредитувати його як представника прокуратури, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний суспільний резонанс. 
Поза службою поводитися коректно і пристойно. 
У Коментарі до згаданої вище статті 21 Кодексу роз`яснено, що наявність статусу прокурора покладає на особу посилену відповідальність, оскільки така особа є публічною, наділена владою та в очах суспільства представляє інституцію в цілому, а тому недопущення поведінки, що може зашкодити репутації, є однією із головних складових етичності прокурора.
Цей обов`язок випливає зі змісту:
- ст. 68 Конституції України, відповідно до якої кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей;
- ст. 19 Закону України «Про прокуратуру», за якими прокурор зобов`язаний виявляти повагу до осіб під час здійснення своїх повноважень, діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та додержуватися правил прокурорської етики, зокрема, не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури;
- ст. 41 Закону України «Про запобігання корупції», за якою особи, на яких поширюється дія цього Закону, діють неупереджено, незважаючи на приватні інтереси, особисте ставлення до будь-яких осіб, на свої політичні погляди, ідеологічні, релігійні або інші особисті погляди чи переконання.
Отже, виконання вимог цієї статті Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, який є профільним нормативно-правовим актом, є прямим обов`язком кожного прокурора так само, як і обізнаність з положеннями цього Кодексу.
У протилежному випадку поведінка прокурора підриває авторитет як самого прокурора, так і органів прокуратури та держави в цілому. Такі дії мають своїм наслідком зростання обурення в суспільстві діями органів влади, провокують соціальні конфлікти.
У відносинах з громадянами поза службою працівник прокуратури має бути взірцем законослухняності, добропорядності, додержання загальновизнаних норм моралі та поведінки (частина 2 статті 31 Кодексу професійної етики).
Також суд зазначає, що розділом IV «Особиста поведінка» Європейських інструкцій з питань етики та поведінки прокурорів (Будапештські принципи), ухвалених Конференцією генеральних прокурорів країн-членів Ради Європи у 2005 році, які згідно з частиною другою статті 3 Кодексу є нормативною базою правового регулювання відносин у сфері професійної етики та поведінки прокурорів, передбачено, що прокурори не повинні в приватному житті компрометувати своєю поведінкою чесність, законність та неупередженість органів прокуратури, мають завжди поважати і дотримуватись закону та поводитися таким чином, щоб збільшувалася суспільна довіра до їх професії.
Відповідно до Модельного кодексу поведінки державних службовців (Рекомендація №R (2000) 10 Комітету Міністрів державам-членам Ради Європи щодо кодексів поведінки державних службовців, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи на 106 сесії 11.05.2000), державний службовець має здійснювати свої повноваження відповідно до закону, і тих законних вимог і етичних стандартів, що стосуються його чи її функцій, завжди поводитись таким чином, щоб була забезпечена віра громадськості у чесність, безсторонність і ефективність публічної влади.
Згідно з Нормами професійної відповідальності та переліком необхідних прав та обов`язків прокурорів, прийнятих Міжнародною Асоціацією прокурорів 23.04.1999, прокурори зобов`язані завжди підтримувати честь та гідність професії, вести себе професійно, відповідно до закону, правилами та етикою їх професії, в будь-який час дотримуватись найбільш високих норм чесності.
Верховним Судом у рішенні від 18.02.2019 у справі № 9901/721/18 наголошено, що правила професійної етики та поведінки прокурорів, є обов`язковими для прокурорів при виконанні своїх службових обов`язків та поза службою. Прокурор зобов`язаний не допускати будь-яких проявів, які можуть створити враження корупційних, у тому числі: вступати у позаслужбові стосунки з метою використання службових повноважень або службового становища. До дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, належать, зокрема, протиправні позаслужбові стосунки - використання прокурором своїх службових повноважень або службового статусу та пов`язаних із цим можливостей на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб.
Окрім цього, згідно з Стандартами професійної відповідальності та викладенням основних обов`язків та прав прокурорів, прийнятих Міжнародною Асоціацією прокурорів 23.04.1999, прокурори зобов`язані завжди підтримувати честь та гідність професії, вести себе професійно, відповідно до закону, правил та етики їх професії, в будь-який час дотримуватись найбільш високих норм чесності.
Згідно з пунктом 51 Висновку Консультативної ради європейських прокурорів (КРЕП) від 23 листопада 2018 року № 13 (2018) «Незалежність, підзвітність та етика прокурорів» визначено, що повага до верховенства права зумовлює високі етичні стандарти у поведінці прокурорів та суддів, як під час, так і за межами виконання службових обов`язків, що дозволяє створити у суспільстві довіру до правосуддя. Прокурори діють від імені людей і в інтересах суспільства. Тому вони повинні завжди підтримувати особисту доброчесність і діяти відповідно до закону, справедливо, неупереджено та об`єктивно, поважаючи та дотримуючись основних прав і свобод, включаючи презумпцію невинуватості, право на справедливий суд і принципи рівності сторін, поділ влади та обов`язкову силу остаточних судових рішень. Вони зобов`язані бути вільними від політичного чи іншого впливу.
Згідно з частиною 1 статті 43 Закону № 1697-VII прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав, зокрема: 
вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури (пункт 5);
систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики (пункт 6).
Відповідно, у розділі II Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів викладено основні вимоги до професійної поведінки прокурора і вони майже відтворюють зміст загальних обов`язків прокурора, наведених у ст. 19 Закону № 1697-VII, спеціальних актах законодавства у сфері запобігання корупції та іншого законодавства. Така подібність випливає із засад діяльності прокуратури визначених статтею 3 Закону № 1697-VII та основних принципів професійної етики прокурорів передбачених у ст. 4 Кодексу.
За правилами статей 32, 33 Кодексу професійної етики передбачено, що оцінка дотримання норм професійної етики та поведінки прокурора може проводитися під час дисциплінарного провадження та надаватися при вирішенні питань щодо підвищення по службі, присвоєння класного чину, підготовці характеристик та рекомендацій. Відповідно до Закону України "Про прокуратуру" прокурори зобов`язані неухильно дотримуватися вимог цього Кодексу.
Їх порушення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У разі систематичного (два і більше разів протягом одного року) або одноразового грубого порушення правил прокурорської етики прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
Згідно статті 44 Закону № 1697-VII дисциплінарне провадження здійснюється відповідним органом.
За змістом частини 1 та 2 статті 45 Закону № 1697-VII дисциплінарне провадження - це процедура розгляду відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, дисциплінарної скарги, в якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку. Право на звернення до відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, із дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі такі факти.
Згідно пункту 99 Положення про порядок роботи відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, прийнятого всеукраїнською конференцією прокурорів 27.04.2017 у редакції від 27.08.2024 (далі – Положення) після відкриття дисциплінарного провадження член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, проводить перевірку в межах обставин, повідомлених у дисциплінарній скарзі. 
Повноваження члена органу під час здійснення перевірки визначаються ст. ст. 46, 77 Закону № 1697-VII та Положення.
Згідно з частинами першою - четвертою, шостою, дев`ятою-одинадцятою статті 46 Закону №1697-VII cекретаріат відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, у день надходження дисциплінарної скарги реєструє її та за допомогою автоматизованої системи визначає члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, для вирішення питання щодо відкриття дисциплінарного провадження.
Член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, своїм вмотивованим рішенням відмовляє у відкритті дисциплінарного провадження, якщо: 1) дисциплінарна скарга не містить конкретних відомостей про наявність ознак дисциплінарного проступку прокурора; 2) дисциплінарна скарга є анонімною; 3) дисциплінарна скарга подана з підстав, не визначених статтею 43 цього Закону; 4) з прокурором, стосовно якого надійшла дисциплінарна скарга, припинено правовідносини у випадках, передбачених статтею 51 цього Закону; 5) дисциплінарний проступок, про який зазначено у дисциплінарній скарзі, вже був предметом перевірки і щодо нього відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, прийняла рішення, яке не скасовано в установленому законом порядку.
За відсутності підстав, передбачених частиною другою цієї статті, член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, приймає рішення про відкриття дисциплінарного провадження щодо прокурора.
Після відкриття дисциплінарного провадження член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, проводить перевірку в межах обставин, повідомлених у дисциплінарній скарзі. У разі виявлення під час перевірки інших обставин, що можуть бути підставою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності, інформація про це включається у висновок члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, за результатами перевірки.
Під час здійснення перевірки член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, має право ознайомлюватися з документами, що стосуються предмета перевірки, отримувати їх копії, опитувати прокурорів та інших осіб, яким відомі обставини вчинення діяння, що має ознаки дисциплінарного проступку, отримувати за письмовим запитом від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадян, громадських об`єднань необхідну для проведення перевірки інформацію. Прокурор, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження, має право надавати пояснення або відмовитися від їх надання стосовно себе.
Перевірка відомостей про наявність підстав для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності проводиться у строк, який не перевищує двох місяців із дня реєстрації дисциплінарної скарги, а в разі неможливості завершення перевірки протягом цього строку він може бути продовжений відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження, але не більш як на місяць (частина 9).
Положення частини 9 статті 46 Закону № 1697-VII узгоджується із пунктом 106 Положення.
До завершення дисциплінарного провадження прокурор не може бути звільнений з посади прокурора у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням.
Член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, за результатами перевірки готує висновок, який повинен містити інформацію про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора та виклад обставин, якими це підтверджується. Якщо за результатами перевірки член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, встановив наявність дисциплінарного проступку, у висновку додатково зазначається характер проступку, його наслідки, відомості про особу прокурора, ступінь його вини, інші обставини, що мають значення для прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення, а також пропозиція члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, щодо конкретного виду дисциплінарного стягнення.
Висновок та зібрані у процесі перевірки матеріали передаються на розгляд відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, та мають бути отримані його членами не пізніш як за п`ять днів до засідання, на якому такий висновок розглядатиметься.
Зазначене вище узгоджується із положеннями пунктів 101, 102 Положення.
Основними засадами діяльності КДКП є верховенство права і законність, незалежність прокурорів і невтручання в прокурорську діяльність, колегіальність, відкритість і гласність, презумпція невинуватості, неупередженість та об`єктивність, змагальність (пункт 7 Положення).
Згідно приписів статті 47 Закону № 1697-VII розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора відбувається на засіданні відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження. На засідання запрошуються особа, яка подала дисциплінарну скаргу, прокурор, стосовно якого відкрито дисциплінарне провадження, їхні представники, а у разі необхідності й інші особи. Повідомлення про час та місце проведення засідання відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, має бути надіслано не пізніш як за десять днів до дня проведення засідання.
До повідомлення про час та місце проведення засідання відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, яке надсилається прокурору, додаються копія дисциплінарної скарги та висновок про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора.
Висновок про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора розглядається за його участю і може бути розглянутий без нього лише у випадках, коли належним чином повідомлений прокурор: 1) повідомив про згоду на розгляд висновку за його відсутності; 2) не з`явився на засідання, не повідомивши про причини неявки; 3) не з`явився на засідання повторно.
Рішення про можливість розгляду висновку за відсутності відповідного прокурора приймає відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження.
Прокурор, який не братиме участі в засіданні відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, вправі надіслати письмові пояснення щодо висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку, які оголошуються на засіданні відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження.
Розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора відбувається на засадах змагальності. На засіданні відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, заслуховуються пояснення члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, який проводив перевірку, пояснення прокурора, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження, та/або його представника і в разі необхідності інших осіб. Зазначене узгоджується також із пунктом 111 Положення.
Прокурор, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження, та/або його представник мають право давати пояснення, відмовитися від їх надання, ставити питання учасникам провадження, висловлювати заперечення, заявляти клопотання, а також за наявності сумнівів у неупередженості та об`єктивності члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, подавати заяву про його відвід.
Також, суд зазначає, що згідно пункту 108 Положення розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора відбувається на засіданні органу, яке призначається не пізніше ніж через місяць після надходження висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора. У разі неможливості прийняття органом рішення протягом місяця цей строк може бути продовжений органом, але не більше як на місяць.
Згідно зі статті 48 Закону № 1697-VII відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, приймає рішення в дисциплінарному провадженні більшістю голосів від свого загального складу. Перед прийняттям рішення відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, за відсутності прокурора, стосовно якого здійснюється провадження, і запрошених осіб обговорює результати розгляду висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора.
Член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, який проводив перевірку та готував висновок про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора, не має права брати участі у голосуванні при прийнятті рішення за результатами розгляду зазначеного висновку та бути присутнім під час проведення такого голосування.
При прийнятті рішення у дисциплінарному провадженні враховуються характер проступку, його наслідки, особа прокурора, ступінь його вини, обставини, що впливають на обрання виду дисциплінарного стягнення.
Рішення про накладення на прокурора дисциплінарного стягнення або рішення про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора може бути прийнято не пізніше ніж через рік із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування прокурора у відпустці. Зазначене узгоджується із пунктом 117 Положення.
У разі відсутності підстав для накладення на прокурора дисциплінарного стягнення відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, своїм рішенням закриває дисциплінарне провадження.
Рішення відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, викладається в письмовій формі, підписується головуючим і членами відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, які брали участь у розгляді висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку, і оголошується на засіданні цього органу. Рішення у дисциплінарному провадженні має містити: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду прокурора, який притягається до дисциплінарної відповідальності; 2) обставини, встановлені під час здійснення провадження; 3) мотиви, з яких відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, ухвалила рішення; 4) суть рішення за наслідками розгляду із зазначенням виду дисциплінарного стягнення в разі його накладення; 5) порядок і строк оскарження рішення.
За наявності окремої думки член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, викладає її у письмовій формі та додає до справи, про що головуючий повідомляє на засіданні. Зміст окремої думки на засіданні не оголошується. За клопотанням прокурора, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження, йому надається копія окремої думки члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження.
Копія рішення відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, вручається прокуророві, стосовно якого воно прийнято, або у семиденний строк надсилається йому поштою рекомендованим листом із повідомленням про вручення. У цей же строк копія рішення надсилається керівникові органу прокуратури, в якому прокурор, стосовно якого воно прийнято, обіймає посаду.
Рішення відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, прийняте за результатами розгляду дисциплінарного провадження, оприлюднюється на її веб-сайті у семиденний строк.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1697-VII на прокурора можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:
1) догана; 
2) заборона на строк до одного року на переведення до органу прокуратури вищого рівня чи на призначення на вищу посаду в органі прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду (крім Генерального прокурора); 
3) звільнення з посади в органах прокуратури.
Згідно частини першої статті 50 Закону № 1697-VII прокурор може оскаржити рішення, прийняте за результатами дисциплінарного провадження, до адміністративного суду або до Вищої ради правосуддя протягом одного місяця з дня вручення йому чи отримання ним поштою копії рішення, що узгоджується із положенням пункту 130 Положення. 
Суд зазначає, що для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності за такий дисциплінарний проступок, як вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури та грубе порушення правил прокурорської етики, КДКП має установити, зокрема, факт вчинення таких дій, прийнятих рішень, порушення правил прокурорської етики, поведінку прокурора, ступінь вини, яка скомпрометувала звання працівника прокуратури, зашкодила репутації працівника прокуратури та авторитету прокуратури, викликала негативний громадський резонанс.
Суд вказує зокрема, що перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленими частиною другою статті 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень. Єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, у зв`язку з чим, завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.
Відтак, в межах розгляду даної справи суд може надати правову оцінку рішенню КДКП виключно у контексті дотримання відповідної процедури, не втручаючись у надану відповідачем юридичну оцінку доказам, зібраним у ході процедури проведення перевірки відомостей про дисциплінарний проступок прокурора на предмет їх достатності для застосованої кваліфікації та виду стягнення.
Водночас у рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v.Bulgaria» № 30985/96).
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2024 року у справі №9901/865/18 дійшла висновку, що повноваження Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів стосовно оцінювання обставин, пов`язаних з дисциплінарним проступком прокурора, його особистих якостей, наявність чи відсутність шкоди авторитету прокуратури внаслідок дій чи бездіяльності прокурора, якому ставлять у провину вчинення дисциплінарного проступку, вибір виду дисциплінарного стягнення - є дискреційними та належать до її виключних повноважень, у зв`язку із чим результати такої оцінки не можуть бути об`єктом судового контролю.
Суд наголошує, що в контексті встановлених обставин справи, характеру спірних правовідносин адміністративний суд враховуючи положення статті 2 КАС України може оцінити повноту дослідження та врахування відповідним дисциплінарним органом усіх фактів та обставин, які ним з`ясовувались щодо діянь особи у контексті дотримання процедури, не втручаючись при цьому у дискреційні повноваження стосовно визначення дисциплінарного правопорушення, суворості обраного дисциплінарного стягнення і наданої юридичної оцінки доказам, зібраним у ході процедури проведення перевірки відомостей про дисциплінарний проступок на предмет їх достатності. 
Вказаний висновок суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду сформованими у постанові від 10 жовтня 2024 року у справі № 640/18630/20.
Враховуючи вище встановлене та зазначене, суд приходить до наступних висновків.
Щодо доводів позивача та його представника про відсутність підстав для відкриття дисциплінарного провадження за скаргою, про не дотримання при складенні висновку Комісії строків визначених для його складення суд зазначає, що дисциплінарна скарга виконувача обов`язків керівника Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора Дзюби І.І. про вчинення дисциплінарного проступку прокурором ОСОБА_1 надійшла до Комісії 08.04.2025, та була розподілена того ж дня члену Комісії Мнишенко Є.С. для перевірки та прийняття відповідного рішення. 
За результатами перевірки скарги 14.04.2025 прийнято рішення про відкриття дисциплінарного провадження № 07/3/2-257дс-29дп-25. 
04.06.2025 членом Комісії було ухвалено рішення № 97дп-25 про продовження строку перевірки у дисциплінарному провадженні до 08.07.2025.
Суд вказує, що враховуючи зміст скарги виконувача обов`язків керівника Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 , положення ст. 43, ст. 45 Закону № 1697-VII, визначені підстави для відмови у відкритті дисциплінарного провадження за ч. 2 ст. 46 цього Закону, ч. 4, ч. 3 ст. 46 Закону №1697-VІІ, п. 99 Положення, вбачається, що відомості та матеріали дисциплінарної скарги у своїй сукупності мали наявність ознак дисциплінарного проступку прокурора, скарга не мала ознак анонімності, скарга подана з підстав, визначених чинним законодавством, прокурор перебував у трудових правовідносинах з органами прокуратури та проступок не був предметом іншого дисциплінарного провадження.
Відтак, суд зазначає, що членом Комісії ОСОБА_12 правомірно прийнято рішення від 14.04.2025 про відкриття дисциплінарного провадження № 07/3/2-257дс-29дп-25, підстав для відмови у відкритті дисциплінарного провадження не встановлено.
В свою чергу, суд зазначає, що рішення про відкриття дисциплінарного провадження не несе для позивача відповідних негативних наслідків, які б порушували його права та інтереси, оскільки такі негативні наслідки виникають безпосередньо саме за результатами перевірки Комісією висновку про наявність дисциплінарного проступку та прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення.
Відповідно, суд також вказує, що за згаданими вище нормами діючого законодавства не передбачено строків для складання членом Комісії висновку про наявність або відсутність дисциплінарного проступку прокурора, строк визначений для перевірки зазначених у скарзі відомостей, який декларує ч. 9 ст. 46 Закону № 1697-VII, п. 106 Положення. 
Вказана позиція суду узгоджується із правовими висновками сформовані у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.03.2018 у справі № 800/581/17.
Визначений зазначеними вище нормами строк перевірки відомостей скарги членом Комісії дотримано.
Судом встановлено також, що розгляд висновку на засіданні 14.08.2025 було відкладено у зв`язку з неявкою прокурора Горобця Т.Л. та його клопотанням про відкладення засідання Комісії з метою надання додаткових пояснень щодо фактичних обставин справи. На виконання вимог п. 108 Положення, Комісією 14.08.2025 було перенесено розгляд висновку на 27.08.2025 та прийнято протокольне рішення про продовження строку його розгляду на один місяць. Відповідно, скаржника та прокурора повторно своєчасно та належним чином повідомлено про час і місце проведення засідання Комісії. У засіданні Комісії, яке відбулося 27.08.2025 прокурор ГоробецьТ.Л. не з`явився, попередньо направивши клопотання про проведення засідання Комісії без його участі, але за участю його представників – адвоката Кравця Р.Ю. та адвоката Талько А.М. Відповідно, Комісія, враховуючи вимоги п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 47 Закону № 1697- VII, прийняла рішення про розгляд висновку за відсутності прокурора. У засіданні Комісії приймали участь представники скаржника Чоломбитько М.В. та Маілян Г.С. які погодилися з висновком члена Комісії та підтримали доводи дисциплінарної скарги, їх позиції та доводи вказані в спірному рішенні. Також, враховуючи клопотання позивача, участь у засіданні взяли представники прокурора ОСОБА_1 – адвокат Кравець Р.Ю. та адвокат Талько А.М. Позиції останніх враховані та висвітлені в спірному рішенні Комісії.
Суд враховує та зауважує, що згідно п. 62 Положення Комісія не може приймати рішення на підставі припущень, неперевіреної чи недостовірної інформації.
Як згадано вище, частиною шостою статті 46 Закону № 1697-VII члену Комісії надано право ознайомлюватися з документами, що стосуються предмета перевірки.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) не є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися в контексті правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 06 жовтня 1982 року у справі «Х. проти Австрії» (X. v. Austria) про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 07 жовтня 1987 року у справі «C. проти Сполученого Королівства» (С. v. the United Kingdom) про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення від 11 лютого 2003 року у справі «Рінґвольд проти Норвегії», заява № 34964/97). Отже, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
Висновок щодо можливості використання таких доказів під час дисциплінарного провадження стосовно прокурора Велика Палата Верховного Суду зробила також у своїх постановах від 22 та 29 січня 2019 року, (справи № 800/454/17 (П/9901/141/18) та № 9901/728/18 відповідно), а також від 10 березня 2020 року (справа № 9901/740/18), від 14 березня 2019 року (справа №9901/789/18).
Таким чином, суд вважає помилковими доводи позивача та його представника про те, що підставами для притягнення його до дисциплінарної відповідальності слугували в тому числі матеріали кримінального провадження, які не розглянуті відповідним судом кримінальної юрисдикції, та що притягнення до дисциплінарної відповідальності особи не може передувати доведеності її винуватості вироком суду, оскільки спірне рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності хоч і прийняте з урахуванням відомостей, наявних у матеріалах кримінального провадження № 62025000000000045, але ґрунтується на самостійних правових підставах, аналізу матеріалів, врахування пояснень та правового висновку, здійсненого в ході проведення дисциплінарного провадження. 
Суд вказує, що докази, покладені в основу оскаржуваного рішення, Комісія отримала законно і може враховувати їх під час прийняття оскаржуваного рішення.
В наступному, суд вважає необґрунтованими та безпідставними доводи скаржника про порушення відносно нього принципу презумпції невинуватості.
Так, стаття 62 Конституції України передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
В свою чергу, установлені Комісією за результатами дисциплінарного провадження факти та обставини, пов`язані з поведінкою прокурора під час подій, що стали предметом досудового розслідування, мають значення тільки для прийняття рішень Комісією в межах її компетенції та жодним чином не свідчать про доведеність вини особи у вчиненні кримінального правопорушення. 
Комісія не вирішувала питання про обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_1 у межах кримінального провадження, а лише перевірила відповідність поведінки позивача вимогам Закону № 1697-VII та Кодексу професійної етики.
Вказана позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду сформованими у постанові від 14.04.2021 у справі №990/508/19.
Суд вказує, що рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача, хоч і прийнято із використанням, відомостей, наявних в матеріалах кримінального провадження, однак ґрунтується на самостійних правових підставах.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) та від 02.10.2018 у справі №9901/454/18.
Враховуючи доводи позивача та його представника щодо порушеного кримінального провадження відносно представника МСЕК та перекладення саме на останнього відповідальності за встановлену прокурору групу інвалідності, суд вказує про необґрунтованість такої позиції виходячи із принципу змагальності, доведеності перед судом протиправності прийнятого КДКП рішення про встановлення в діях ОСОБА_1 дисциплінарного проступку. За обставин призначення та отримання спірної групи інвалідності існує безпосередньо дві сторони, одна яка є зацікавленою та ініціатором в отриманні інвалідності, інша – виконує свої функції та повноваження, визначені чинним законодавством при розгляді документів та встановлення відповідної групи інвалідності. Перекладання протиправності надання статусу інваліда другої групи (безстроково) на адміністративний орган за даних обставин, які встановлені судом суперечить мотивам та прийнятим прокурором рішенням в досліджений період. Не погоджуючись чи сумніваючись у наданні МСЕК статусу інваліда другої групи, ОСОБА_1 не був позбавлений права на перевірку, спростування чи підтвердження висновків МСЕК. Як слідує, ОСОБА_1 отримавши інвалідність, останню не піддав сумнівам, звернувся до пенсійного органу та отримував соціальні виплати.
Щодо обставини врахованих КДКП про укладання позивачем 27.07.2020 декларації з сімейним лікарем не за місцем проживання, ініціювання позивачем звернення для встановлення йому факту інвалідності, використання недостовірних відомостей про стаціонарне лікування та розірвання трудових правовідносин, складання у стислі строки направлення на МСЕК №1-598 від 31.07.2020 та у цей же день винесення без особистої участі прокурора членами комісії МСЕК КЗ «Черкаський ОЦ МСЕК № 2» рішення про встановлення йому інвалідності II групи (безтерміново), наявність акту огляду МСЕК від 15.11.2024 № 18, виписки з акту огляду МСЕК № 773551, врахування пояснень лікарів, заяви від серпня 2020 року про призначення пенсії, довідки за квітень 2023 року про наявність трудового стажу, призначення та отримання пенсійних виплат, вказане розглядалось Комісією у сукупності для встановлення об`єктивної сторони дисциплінарного проступку, системності поведінки та прийнятих рішень прокурором ОСОБА_1 , грубого характеру проступку, направлених на отримання та використання статусу особи з інвалідністю для призначення додаткових соціальних виплат всупереч законних підстав.
Відповідач не оспорює відсутність компетенції та повноважень на перевірку медичних висновків щодо правомірності та підставності встановлення позивачу інвалідності, допущення таких порушень компетаційного характеру та декларованих повноважень не встановлено судом, а також виключається нормами діючого законодавства.
Комісія не надавала своїх висновків щодо стану здоров`я прокурора, не піддавалась критеріям оцінки ступеня інвалідності враховуючи записи МСЕК, зроблені на підставі медичних висновків.
Врахування Комісією акта огляду МСЕК від 15.11.2024 № 18, проведеного Центральною МСЕК ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України», згідно якого (п.34) – ступені функціональних порушень, ступені обмеження повсякденної діяльності ОСОБА_1 не відповідають критеріям встановлення інвалідності, за результатами огляду, членами ЦМСЕК МОЗ України видано ОСОБА_1 довідку про невизнання інвалідом від 15.11.2024, не свідчить про перевищення повноважень Комісії, а говорить про об`єктивність та всебічність підходу до встановлення дисциплінарного проступку, грубого характеру вчинку, ступінь вини прокурора.
Дії позивача після отримання інвалідності та подальше його звернення до пенсійного фонду для призначення пенсії, та як наслідок нарахування та виплату з липня 2020 року до 30.11.2024 пенсії по інвалідності 477028,39 гривень соціальних нарахувань, порушення зазначеного вище щодо позивача кримінального провадження, розглядалось та враховувалось Комісією в межах її повноважень наданих чинним законодавством встановлюючи дисциплінарний проступок, порушення прокурором правил прокурорської етики та Закону про прокуратуру.
Щодо не підтримання позивачем індивідуальної програми реабілітації інваліда (далі – ІПР) суд зазначає, що за статтею 23 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю» особа з інвалідністю має право та обов`язок співпрацювати з органами, що реалізують заходи реабілітації. Постанова Кабінету Міністрів України № 1317 від 08.12.2006 визначає, що ІПР є обов`язковим до виконання всіма зацікавленими сторонами, включаючи самого отримувача. Індивідуальний план складається що два роки та його виконання контролюється. Виконання всіх заходів індивідуального плану є передумовою реабілітації особи з інвалідністю та допомагає актуалізувати потреби особи з інвалідністю. Окрім того, саме у ІПР надається оцінка ефективності заходів, які допомагають особі адаптуватися або покращити стан здоров`я. 
Як встановлено за 2020 рік Індивідуальної програми реабілітації інваліда ОСОБА_1 №4226, не виконано пункт 5 (працепристосування).
Відповідно, повідомлення роботодавця про стан здоров`я може слугувати змінам в характері виконання службових обов`язків, які мають забезпечуватись роботодавцем. Вчинення таких дій свідчить про доброчесність працівника, його чесність та гідність. За встановлених обставин суд вважає, що Комісія об`єктивно зазначила про те, що умисне невиконання заходів реабілітації може свідчити про мету зберегти статус інваліда, отриманого всупереч закону та протиправне отримання соціальних виплат або інших пільг. Також, суд вказує, що дії прокурора щодо не виконання ІПР не можуть перекладатись на роботодавця в силу відсутності такого запиту від працівника.
Суд вказує, що доброчесність прокурора також розглядається в усвідомленості посадової особи як представника органу державної влади щодо військового обов`язку, закріпленого на конституційному рівні, що в особливий період для держави також несе певні зобов`язання органу державної влади щодо військовозобов`язаного який працює за трудовим договором. 
Згідно частини 11 статті 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яким призовників та військовозобов`язаних зобов`язано в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади особисто в семиденний строк повідомити про це орган, де вони перебувають на військовому обліку.
Заповнення таких відомостей під обліку призовників, військовозобов`язаних, резервістів закріплено у Правилах військового обліку призовників і військовозобов`язаних (Додаток 1 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 921 (чинного на дату встановлення інвалідності).
Не повідомлення позивачем ТЦК про отримання другої групи інвалідності, враховуючи норми діючого законодавства в особливий період, обставини одержання військовозобов`язаним групи інвалідності, яка надає змогу та підстави знятись з військового обліку в особливий період, бездіяльність позивача в силу встановлених обставин не відповідає його правам та обов`язкам як військовозобов`язаного. Те, що позивач перебував на військовому обліку у статусі «обмежено придатного» у період з 2020 року за наявності другої групи інвалідності, до проведення повторного медичного огляду у 2025 році, враховуючи також, що він пройшов військово-лікарську комісію 29 січня 2025 року, якою визнаний придатним до проходження військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, НЦ, медпідрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, ОЗ, охорони, довідку про наявність у нього ІІ групи інвалідності до ІНФОРМАЦІЯ_2 не надавав, не узгоджується з нормами етики прокурора щодо доброчесності, честі та гідності. 
Суд зазначає, що наявність наслідків за поведінки, дії та прийнятих рішень прокурором ОСОБА_1 «медійного резонансу» є однією зі складових вчинення дисциплінарного проступку, що відповідно впливає на статус не лише самого прокурора, а й має наслідки підриву довіри суспільства до органів прокуратури. 
Слід зазначити, що КДКП під час дисциплінарного провадження прокурора ОСОБА_1 враховувала обставини та факт виникнення «медійного резонансу» щодо прокурорів Черкаської області, зокрема ОСОБА_1 , які отримали інвалідність та мали виплати з пенсійного орану, та виключно в межах дисциплінарного провадження прокурора ОСОБА_1 , КДКП надавала відповідну правову оцінку доказам, зібраних в ході провадження, наданих прокурором, поясненням прокурора та його представників, інших прокурорів, лікарів, що безпосередньо стосувались саме ОСОБА_1 . 
Враховуючи встановлені обставини, суд вказує, що факт зловживання державними соціальними гарантіями осіб з інвалідністю з боку представника органів прокуратури прямо суперечить засадам законності та професійної етики прокурора, його доброчесності, честі та гідності. 
Суд зазначає, що встановлені дії позивача, який займав посаду в органах прокуратури свідчать про грубий характер вчиненого дисциплінарного проступку, факт вчинення якого та тривалість підриває довіру суспільства та віру у доброчесність та законність органів прокуратури.
Як вбачається з вищевикладеного, підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора є повне доведення його вини в ході проведення дисциплінарного провадження, метою якого і є саме з`ясування обставин вчинення дисциплінарного проступку, встановлення ступеня вини особи. 
Такими підставами є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях прокурора ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни.
З наведеного слідує, що відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження не приймає рішень на підставі припущень, неперевіреної, недостовірної інформації.
Виходячи із принципу та стандарту доказування, який має використовуватися в дисциплінарних провадженнях, і беручи до уваги публічно-правову природу дисциплінарної відповідальності слід віддати перевагу стандарту «поза всяким розумним сумнівом», який означає, що в достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів: це не означає, що у його достовірності взагалі не має ні тіні сумнівів, але означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.
Підґрунтям стандарту «поза всяким розумним сумнівом» є фундаментальна цінність суспільства - гірше осудити невинного, ніж дозволити винному уникнути покарання; відповідно суспільство, яке цінує добре ім`я і свободу кожного, не повинно засуджувати людину, коли є розумні сумніви в її винуватості.
Слід зазначити що дисциплінарний проступок - це винне, протиправне діяння (бездіяльність), яке зазіхає на трудову дисципліну у відповідному організованому колективі (підприємство, установа) шляхом невиконання чи неналежного виконання своїх трудових обов`язків, за яке передбачене застосування дисциплінарних санкцій, що визначені у чинному законодавстві.
Суд у висновку вказує, що КДКП у дисциплінарному провадженні встановлено факти, які безсумнівно свідчать про вчинення позивачем дій, що порочать звання прокурора і викликають сумніви у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, вчинення систематичного грубого порушення правил прокурорської етики.
Встановлення КДКП грубості вчиненого дисциплінарного проступку не піддається сумнівам та є виключною компетенцією КДКП.
Щодо тривалості вчиненого дисциплінарного проступку в розрізі дотримання строку застосування до прокурора дисциплінарного стягнення суд зазначає, що початок перебігу річного строку для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності пов`язується з днем вчинення проступку, а не з днем його виявлення. 
Слід врахувати та зазначити, що за даною справою позивач отримав інвалідність 31.07.2020, яка була скасована відповідним ораному за наслідками перевірки 15.11.2024, а також отримання пенсійних виплат з 31.07.2020 по 31.11.2024.
Суд вказує, що «триваюче правопорушення» - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених правовою нормою, яке припиняються, або виконанням регламентованих обов`язків, або притягненням винної у невиконанні особи до відповідальності. Тобто триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків.
Зазначене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладені в постанові від 09.10.2019 у справі № 9901/921/18 в постанові від 27.05.2019 у справі №9901/196/19.
Звертаючись до означеної вище норми частини 4 статті 48 Закону № 1697-VII рішення про накладення на прокурора дисциплінарного стягнення або рішення про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора може бути прийнято не пізніше ніж через рік із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування прокурора у відпустці.
За обставин у справі, суд вважає підтвердження наявності у діях прокурора «триваючого правопорушення», відповідно днем обчислення річного строку для накладення на прокурора ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення є день належного виконання ним установленого обов`язку або день припинення правопорушення.
Відтак, прокурором ОСОБА_1 вчинено триваючий дисциплінарний проступок, який розпочався 31 липня 2020 року, з дня отримання інвалідності та права на пенсійні виплати, а закінчився 15 листопада 2024 року з дати видачі довідки про невизнання інвалідом, що свідчить про дотримання КДКП строку для прийняття рішення про притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності.
У висновку, судом не встановлено в діях КДКП вибірковості, упередженості і дискримінаційного підходу під час відкриття та проведення дисциплінарного провадження, КДКП не допущено порушень засад верховенства права і законності, колегіальності, презумпції невинуватості, неупередженості, всебічності та об`єктивності, а також змагальності під час дисциплінарного провадження щодо прокурора ОСОБА_1 .
Слід також зазначити, що чинне законодавство виключає вимогу до вмотивованості при складенні членом Комісії висновку про наявність дисциплінарного проступку, останній має встановити наявність підстав для повернення скарги чи відкриття дисциплінарного провадження. 
Відсутність чи наявність дисциплінарного проступку встановлює Комісія та відповідно приймає вмотивоване рішення. 
В аспекті обставин і аргументів, які встановлено і викладено Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів в оскаржуваному рішенні, суд не вбачає вагомих, достатніх підстав для втручання в оскаржуване рішення дисциплінарного органу, оскільки це рішення не видається і не є незаконним, надмірно формальним, свавільним, явно несправедливим, дискримінаційним, номінальним, декларативним чи таким, що містить істотні порушення здійснення процедури розгляду дисциплінарного провадження, зокрема й права позивача бути почутим, за яких таке рішення дисциплінарного органу не могло б залишатися в силі.
Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів у спірному рішенні достатньою мірою аргументувала, які саме обставини та у зв`язку із чим, на її думку, можуть негативно вплинути на суспільну довіру до органів прокуратури.
В ході розгляду справи судом встановлено, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12.02.2026 у справі № 580/5494/25, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано рішення про невизнання ОСОБА_1 особою з інвалідністю ІІ групи, оформлене актом огляду МСЕК, Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» від 15.11.2024 №18. 
Суд враховує, що позивач скористався своїм правом на оскарження рішення адміністративного органу, та враховуючи вищезазначене, встановлене судом, включно покладені чинним законодавством на адміністративний суд завдання, в межах розгляду даної справи факт оскарження ОСОБА_1 рішення Центрального МСЕК ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» від 15.11.2024 №18 не доводить правомірність дій та рішень органів державної влади під час одержання прокурором інвалідності другої групи. 
В межах справи № 580/5494/25 розглядувалось дотримання Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» адміністративної процедури під час прийняття оспорюваного рішення, що не охоплюється розглядом обставин та факту визначення прокурору другої групи інвалідності, законності її отримання, та відповідно отримання пенсійних виплат у зв`язку із одержаним статусом. 
В силу визначення законодавством поняття та мету дисциплінарного провадження, що порушується та ведеться відносно посадової особи для встановлення наявності чи відсутності вчинення нею дисциплінарного проступку, ступеня вини, оскарження рішення про скасування інвалідності не спростовує факти та підстави призначення щодо ОСОБА_1 дисциплінарного провадження, його проведення та прийняття Комісією відповідного рішення.
Також, суд зауважує, що оскарження в судовому порядку рішення КДКП про накладення дисциплінарного стягнення не зупиняє виконання останнього, у зв`язку із чим, друге оспорюване позивачем рішення, а саме наказ керівника від 09.09.2025 № 327к про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури, прийнято з дотриманням процедури його прийняття, в межах повноважень та компетенції керівника прокуратури. 
Відтак, враховуючи вимоги частини другої статті 2 КАС України, судом не встановлено протиправності спірного рішення КДКП від 27.08.2025 № 157дп-25 та підстав його скасування.
Враховуючи визначені вищевказаним законодавством повноваження та функції керівника обласної прокуратури Черкаської області визначені статтями 11 та 17 Закону № 1697-VII, отримавши вказане рішення КДКП, відповідачем-2 було обґрунтовано та підставно видано спірний наказ від 09.09.2025 № 327к про застосування дисциплінарного стягнення до прокурора Христинівського відділу Уманської окружної прокуратури Черкаської області ОСОБА_1 у виді звільнення з посади в органах прокуратури, з 10.09.2025.
Протилежного позивачем, його представником суду не наведено та не доведено належними і достатніми доказами. 
Як наслідок інші заявлені похідні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини першої та частини другої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 74 КАС України).
Відповідно до статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абзац другий частини другої статті 77 КАС України).
Згідно частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Решта доводів сторін не впливають на висновки суду.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.
Підстави для розподілу витрат у суду відсутні.
Керуючись статтями 2, 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:
В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.