УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/4418/24 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М. 
Категорія 16 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.
з участю секретаря
судового засідання Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/4418/24 за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юпіджі», треті особи без самостійних вимог – Приватне підприємство підприємство «Укрпалетсистем», ОСОБА_2 про зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану шляхом знесення нерухомого майна 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Мелешко Максим Андрійович 
на рішення  Богунського районного суду м. Житомира від 09 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Зосименка О.М.
в с т а н о в и в :
У березні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юпіджі», в якому просив суд зобов`язати відповідача привести земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1810136300:05:025:0017 до попереднього стану шляхом демонтажу автозаправного комплексу (АЗК) з пунктом сервісного обслуговування населення, адміністративними приміщеннями.
В обґрунтування позову зазначив, що відповідач як власник земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:05:025:0017, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , повинен був використовувати її за цільовим призначенням, проте відповідач побудував автозаправний комплекс (АЗК) з пунктом сервісного обслуговування населення, адміністративними приміщеннями. 
Зазначає, що в результаті здійснення Державного архітектурно-будівельного контролю управління ДАБІ по результатам позапланової перевірки суб`єкта містобудування було складено акт №1006/7/К15/736 від 06.12.2019 та припис №116/19-к від 06.12.2019 «Про зупинення підготовчих та будівельних робіт», у зв`язку з порушеннями з боку ТОВ «Коростень-МБО» (підрядника будівництва) вимог законодавства у сфері містобудування.
Вказує, що рішенням №430/19-а від 18.12.2019 головний інспектор будівельного нагляду Управління ДАБІ Житомирській області Хорова Н.В. скасувала містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва від 08.08.2017 №52/17 на об`єкт «Будівництво АЗК з пунктом сервісного обслуговування, адміністративними приміщеннями, приміщеннями АГЗП та автомийки по АДРЕСА_1 . 
Додає, що 19.12.2019 по результатам самовільних робіт КП «Інспекція з благоустрою м. Житомира» склало протокол про дане порушення, при цьому особа, на яку було складено даний протокол зазначив, що зобов`язується найближчим часом узгодити всі роботи.
Зазначає, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі №240/11107/19, яке набрало законної сили, скасовано дозвіл Державної архітектурно-будівельної інспекції України №ІУ113192001524 від 19.07.2019, виданий ТОВ «Юпіджі» на будівництво АЗК із пунктом сервісного обслуговування населення, адміністративними приміщеннями, АГЗП та автомийки. Однак, незважаючи на виконання робіт з порушенням вимог будівельних норм, стандартів і правил, а також порушення відповідачем містобудівних, екологічних, санітарних норм та норм землекористування, порушення Генерального плану м. Житомира, ТОВ «Юпіджі» отримало сертифікат про готовність об`єкта №ІУ163201271348 та 19.05.2020 за відповідачем зареєстровано право власності на указаний об`єкт нерухомого майна.
Звертає увагу, що будівництво, експлуатація та саме існування самочинно збудованого об`єкту підвищеної небезпеки - АЗК з пунктом сервісного обслуговування населення, адміністративними приміщеннями, АГЗП та автомийки за адресою: м. Житомир, проспект Незалежності, 29, в якому зберігаються небезпечні речовини, здійснюється заправка такими речовинами, всупереч вимогам законодавства, становить небезпеку для життя населення та довкілля в цілому і підлягає знесенню.
Отже, скаржник вважає, що самочинне будівництво здійснювалось без дозвільних документів, з порушеннями, без висновку про оцінку впливу на довкілля, відбулось нецільове використання землі, а тому згідно ст. 376 ЦК України, позивач просить суд зобов`язати відповідача знести вищевказаний об`єкт нерухомого майна.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції позивач через свого представника подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що за змістом ст. 376 ЦК України право звернутися за захистом своїх прав і вимогою про знесення самочинного будівництва має власник земельної ділянки, на якій розташоване таке будівництво, або інша особа, права якої порушено, а також органи місцевого самоврядування, якщо будівництво здійснюється на земельній ділянці, що належить або знаходиться в їх користуванні. 
При цьому, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, вказуючи про порушення його права на безпечне життя і довкілля, гарантовані Конституцією України не надав суду належних, в розумінні ст. 77 ЦПК України, доказів про порушення таких прав, (загроза життю, шкода довкіллю і шкода здоров`ю позивача, причино-наслідковий зв`язок, становлення реальної загрози життю та здоров`ю позивача, створення йому потенційної небезпеки, тощо), та під час розгляду справи клопотань щодо призначення відповідної судової експертизи з метою підтвердження завдання шкоди здоров`ю позивача, існування для нього екологічно-небезпечних наслідків, тощо, позивачем не заявлено, а у письмово викладеній промові (судові дебати) представник позивача вказав про відсутність підстав для призначення судових експертиз, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними доказами порушення його особистих прав, зокрема на безпечне життя і довкілля, через будівництво АГЗП та автомийки за адресою: м. Житомир, проспект Незалежності, 29.
Позивач вважає, що таке застосування норм прав для відмови в задоволення позову не відповідає нормам матеріального права, виходячи за наступного.
Так право на безпечне життя та здорове довкілля гарантовано Конституцією України і для доведеності такого права не потрібно проводити експертизу на наявність такого права, адже це гарантоване право державою і ніхто не може ставити під загрозу життя людини і довкілля. Однак чинне законодавство не містить конкретного механізму захисту екологічних прав громадян. Зазначено лише, що порушені права громадян у галузі охорони навколишнього природного середовища можуть бути поновлені, а їх захист відбувається в судовому порядку відповідно до законодавства України (стаття 11 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»). 
У практиці ЄСПЛ питання захисту екологічних прав та довкілля знайшло своє відображення, зокрема у справах, по яких було встановлено порушення права на життя (Стаття 2 Конвенції), права на повагу до приватного і сімейного життя (Стаття 8 Конвенції), права на мирне володіння майном (Стаття 1 Протоколу 1), права на справедливий судовий розгляд (Стаття 6 Конвенції), права на справедливий засіб правового захисту (Стаття 13 Конвенції) і права на свободу вираження поглядів (Стаття 10 Конвенції). 
Зазначає, що вперше питання про порушення права на життя у зв`язку із негативними факторами навколишнього природного середовища було порушено ЄСПЛ у справі «Гуерра та інші проти Італії» (Case of Guerra and Others v. Italy) (заява №14967/89, рішення від 19.02.1998). Особливу увагу у цьому рішенні ЄСПЛ звернув на дотримання принципу субсидіарності, згідно з яким передбачається, що встановлення порядку забезпечення екологічних прав покладається саме на державу, адже саме держава у цій справі не забезпечила місцеве населення інформацією про ризики, які пов`язані з діяльністю хімічного заводу, а також не передбачила процедури отримання інформації та порядку відшкодування збитків у разі настання аварії.
Вказує, що у справі «Гримковська проти України» суд дійшов висновку про те, що Україною не було дотримано мінімальні гарантії, спрямовані на забезпечення справедливого балансу між інтересами заявниці та інтересами суспільства. Разом з тим у своїх рішеннях ЄСПЛ також зазначає, що не може бути обґрунтованої скарги за статтею 8 Конвенції, якщо шкода, стосовно якої подається скарга, є незначною у порівнянні з екологічними ризиками, притаманними життю в кожному сучасному місті. 
Що стосується погіршення стану здоров`я, то важко відрізнити вплив екологічних ризиків від впливу інших відповідних факторів, таких як вік, професія або особистий спосіб життя. Стосовно загального контексту довкілля, то немає сумнівів у тому, що сильне забруднення води та ґрунту може негативно вплинути на громадське здоров`я загалом та погіршити якість життя особи, але його фактичний вплив у кожному окремому випадку неможливо визначити у кількісному вираженні. «Якість життя», власне, є суб`єктивною характеристикою, яка не піддається точному визначенню. Тому в кожному конкретному випадку національні суди повинні детально встановлювати фактичні обставини справи та для визначення того, чи несе держава відповідальність за статтею 8 Конвенції, встановити, чи була ситуація результатом раптового та несподіваного повороту подій або, навпаки, існувала давно і була добре відома державним органам влади; чи була держава або чи мала вона бути обізнаною, що небезпека або шкідливий вплив зачіпали приватне життя заявника, і до якої міри заявник сприяв створенню цієї ситуації для себе і був у змозі виправити її без надмірних витрат. 
Щодо суб`єктів права звернення, до ЄСПЛ може звернутися кожна особа, яка вважає, що вона особисто і безпосередньо стала потерпілою від порушень прав і свобод, гарантій, зазначених у Конвенції або в Протоколах до неї.
Терміном «потерпілий» у статті 34 Конвенції позначається особа або особи, що є прямо чи непрямо потерпілими від оскаржуваного порушення. Таким чином, стаття 34 Конвенції стосується не лише особи або осіб, що прямо потерпіли від оскаржуваного правопорушення, а й також будь-якого непрямо потерпілого, якому це порушення могло завдати збитків або який має серйозний особистий інтерес щодо його припинення. Поняття «потерпілий» тлумачиться автономно і незалежно від національних норм, що стосуються зацікавленості або здатності до подання позову, навіть якщо ЄСПЛ доводиться взяти до уваги той факт, що заявник був стороною у національному провадженні. Це поняття не передбачає наявності шкоди. Заявником може бути і юридична особа, об`єднання громадян, у випадку порушення прав таких суб`єктів. 
Також зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 11 грудня 2018 року у справі № 910/8122/17 за позовом Міжнародна благодійна організація «Екологія-Право-Людина» (звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквадельф») про заборону діяльності дельфінарію «Оскар-Трускавець» ТзОВ «Аквадельф» прийшла до наступного висновку: - Згідно із частиною другою статті 293 ЦК України діяльність фізичної та юридичної особи, що призводить до знищення, псування, забруднення довкілля, є незаконною. Кожен має право вимагати припинення такої діяльності. Водночас згідно з екологічним законодавством припиненню в судовому порядку підлягає не лише діяльність, яка завдає шкоди довкіллю, а й діяльність, що здійснюється з порушенням його вимог. Забороняється розпочинати провадження планованої діяльності, визначеної частинами другою і третьою цієї статті, без оцінки впливу на довкілля та отримання рішення про провадження планованої діяльності (частина 4 статті 3 Закону). 
Звертає увагу, що АЗС є об`єктом підвищеної небезпеки, що становить загрозу довкіллю і життю людини і підлягає безальтернативному знесенню. У постанові від 29 січня 2020 року у справі №822/2149/18 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду сформував ряд ключових правових висновків щодо цієї категорії справ: 1) можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва перевіряється на стадії виконання припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів. Невиконання припису без поважних причин може свідчити про неможливість перебудови або небажання особи, яка здійснила самочинне будівництво, усувати його наслідки. 2) в інших випадках самочинного будівництва, зокрема, (а) якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або (б) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи (в) належно затвердженого проекту, стаття 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Таким чином, Верховний Суд сформував правовий висновок про те, що обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає лише у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. 
На думку представника скаржника, Верховний Суд та Європейський з прав людини звертають увагу на права особи на безпечне життя і здорове довкілля. Безпечне довкілля має широке значення про що й йдеться у преамбулі Стокгольмської декларації зазначено, що як природне, так і створене людиною навколишнє середовище, мають вирішальне значення для благополуччя і реалізації основних прав людини, включаючи її право на життя. Міжнародні екологічні конвенції та угоди з моменту ратифікації їх парламентом стають частиною національного законодавства і покладають на Україну додаткові зобов`язання щодо захисту довкілля та забезпечення екологічних прав громадян. Аналізуючи документи українського екологічного законодавства, міжнародні експерти неодноразово відзначали його високу якість, системність, послідовність. Зокрема, стаття 3 базового Закону «Про охорону навколишнього природного середовища» передбачає низку дуже важливих основних принципів охорони довкілля, серед яких: пріоритетність вимог екологічної безпеки; запобіжний характер заходів охорони навколишнього середовища; обов`язковість екологічної експертизи (Оцінки впливу на довкілля); гласність і демократизм при прийнятті рішень, реалізація яких впливає на стан навколишнього природного середовища; формування в населення екологічного світогляду тощо. З наведеного вбачається, що держава взяла на себе зобов`язання перед країнами світу за дотримання вимог екологічного законодавства та встановила пріоритетом екологічну безпеку. 
Вважає, що АЗС за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці з кадастровий номер: 1810136300:05:025:0017, являється об`єктом підвищеної небезпеки і становить можливу шкоду для довкілля та життя людини якому присвоєно клас наслідків будівництва СС3. В письмових дебатах сторона позивача детально вказує на заборону такого будівництва і встановлені законодавчі заборони, але суд не взяв жодного аргументу до уваги. Однак, загроза життю людини прямо вказана в частині 4 статті 32 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності визначено (Клас наслідків (відповідальності) будівель і споруд)» значні наслідки - СС3, до значних наслідків (СС3) відносяться такі об`єкти: об`єкти підвищеної небезпеки 1 і 2 класів, ідентифіковані відповідно до Закону України «Про об`єкти підвищеної небезпеки». 
Людина, що проживає впритул до самочинно збудованого об`єкту будівництва, який збудований і експлуатується за відсутності спеціальних дозволів, вже існує під загрозою життя, перебуваючи в постійній небезпеці. За наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція завдавача шкоди. Отже, для відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, достатньо лише трьох підстав: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. 
Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. 
Вважає, що суд обмежився дослідженням положень статті 376 ЦК України і дійшов помилкового висновку про необхідність доведення права позивача на безпечне життя і здорове довкілля шляхом проведення експертизи. Це право, що гарантоване Конституцією і не може бути обмежено недобросовісним забудовником, який своїми діями створив таку загрозу. Законодавець покладає обов`язок на суб`єкту містобудування в дотримання вимог законодавства у сфері будівництва і обов`язкового дотримання екологічних норм. 
Вказує, що суд, встановивши факт недобросовісних дій відповідача, помилково переклав обов`язок доведеності прав гарантованих Конституцією своїх порушених прав на позивача шляхом проведення експертизи, яку повинен був зробити відповідач ще на етапі проєктування (Екологічної Експертизи/Оцінки впливу на довкілля). При цьому основою у зазначеному судовому рішенні є те, що відповідальність за порушення певного рівня наступає у тому числі за умови, коли тільки створювалась небезпека для життя і здоров`я людини, навіть коли шкідливі наслідки не наступили або не доводяться. 
Покладення на позивача обов`язку доводити загрозу життю шляхом проведення експертизи являється відмовою від правосуддя, адже не потребується проведення експертизи існування загрози, якщо існування можливої загрози прямо вказано в Законодавстві і права людини вже Гарантовані Конституцією. 
Враховуючи викладене вважає, що судом першої інстанції не належним чином були досліджені матеріали справи, що призвело до порушення вимог норм матеріального та процесуального права та ігнорування практики Верховних Судів, а АЗК за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 1810136300:05:025:0017, збудоване в супереч вимогам екологічних, санітарних, будівельних норм та стандартів, земельного законодавства чим створило загрозу життєдіяльності населення та довкілля в цілому і підлягає знесенню.
Учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.
В судовому засіданні позивач та його представник, а також третя особа ОСОБА_2 , доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Представники відповідача та третьої особи ПП «Укрпалетсистем» проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 липня 2025 року залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності, розробленого ТОВ «Перша земельна агенція» в 2015 році, передбачено передати земельну ділянку комунальної власності площею 1,1000 га з метою реалізації її на земельних торгах для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за адресою: АДРЕСА_1 .
Як зазначено у висновку Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської області № 13/2015 від 27 лютого 2015 року, що відповідно до Генерального плану м. Житомира, затвердженого рішенням міської ради від 26 грудня 2001 року № 266, земельна ділянка площею 1,1000 га по АДРЕСА_1 розташована на території багатоповерхової житлової забудови.
Також цим висновком погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності з метою її реалізації на земельних торгах, площею 1,1000 га за рекомендованою адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, без права забудови капітальних споруд в межах «червоних» ліній перспективного розвитку АДРЕСА_2 , в установленому законодавством порядку.
Аналогічно висновком Головного управління Держземагенства у Житомирській області від 04 березня 2015 року погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності з метою її реалізації на земельних торгах, площею 1,1000 га за рекомендованою адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, без права забудови капітальних споруд в межах «червоних» ліній перспективного розвитку вул. Ватутіна, в установленому законодавством порядку.
Основні характеристики запроектованої земельної ділянки: форма власності - комунальна, категорія земель - землі житлової та громадської забудови.
Згідно інформації про проведення земельних торгів у формі аукціону з продажу земельної ділянки у власність організатором торгів є Житомирська міська рада, виконавцем земельних торгів є ПП Фірма «СОМГІЗ». На аукціон виставлена земельна ділянка несільськогосподарського призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1810136300:05:025:0017, площа 1,1000га, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (класифікації видів цільового призначення земель - 03.07).
Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 06.06.2017 року між Житомирською міською радою (продавець) та ТОВ «Юпіджі» (покупець), та змін до нього від 08.06.2017 року ТОВ «Юпіджі» на земельних торгах у формі аукціону отримало у приватну власність земельну ділянку несільськогосподарського призначення з категорії земель - землі житлової та громадської забудови, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1810136300:05:025:0017.
19 липня 2019 року Державна архітектурно-будівельна інспекція України надала ТОВ «Юпіджі» дозвіл на виконання будівельних робіт № ІУ113192001524 з будівництва об`єкта «Будівництво АЗК з пунктом сервісного обслуговування населення, адміністративними приміщеннями, АГЗП та автомийки» у АДРЕСА_1 .
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 року у справі №240/11107/19, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.07.2020 року, визнано протиправними дії Державної архітектурно - будівельної інспекції України щодо надання ТОВ «Юпіджі» дозволу на виконання будівельних робіт № IУ 113192001524 від 19 липня 2019 року на об`єкт «Будівництво АЗК з пунктом сервісного обслуговування населення, адміністративними приміщеннями, АГЗП та автомийки за адресою: Житомирська область, м. Житомир, проспект Незалежності, 29» та скасовано наданий дозвіл на виконання будівельних робіт.
06.05.2020 ТОВ «Юпіджі» видано сертифікат №ІУ 163201271348, яким Державна архітектурно-будівельна інспекція України засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтвердила його готовність до експлуатації «Будівництво АЗК з пунктом сервісного обслуговування населення, адміністративними приміщеннями, АГЗП та автомийки за адресою: Житомирська область, м. Житомир, проспект Незалежності, 29» ТОВ «Юпіджі» вказаний сертифікат виданий на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації від 23.12.2019 року.
19.05.2020 року за № 36544457 зареєстровано право власності ТОВ «Юпіджі» на об`єкт нерухомого майна «АЗК з пунктом сервісного обслуговування населення, адміністративними приміщеннями, АГЗП та автомийки» за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.02.2021 року № 243951757.
Підставою для державної реєстрації вказано сертифікат Держархбудінспекції України від 06.05.2020 року № IV163201271348, який є дійсним, та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, виданий Житомирською міською радою від 15 травня 2020 року № 873/11 (а.с.107 т.1).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.
Отже, відсутність дозволу на будівництво, проєкта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.
Правова позиція, що самочинним є об`єкт нерухомого майна, збудований без дозволу на будівництво, викладено у постановах Верховного Суду України від 04.12.2013 у справі №6-130цс13, від 14.09.2021 року у справі № 359/5719/17, від 12.04.2023 у справі №511/2303/19.
Таким чином, встановивши, що прийняття об`єкта до експлуатації та реєстрація права власності ТОВ «Юпіджі» на об`єкт нерухомого майна відбулась після прийняття судом рішення про скасування дозволу на будівництво, що свідчить про недобросовісність дій відповідача та передчасну реєстрацію права власності до набрання рішенням законної сили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у ТОВ «Юпіджі» фактично відсутній дозвіл на будівництво АГЗП та автомийки» за адресою: Житомирська область, м. Житомир, проспект Незалежності, 29, а тому даний об`єкт, незалежно від часу прийняття в експлуатацію та реєстрації на нього права власності, є самочинним будівництвом відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.
Однак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав зобов`язати відповідача знести вищевказаний об`єкт нерухомого майна виходячи з наступного.
Відповідно до частин четвертої, сьомої статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесення особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (частина сьома статті 376 ЦК України).
З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.
Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16 зроблено висновок, що «право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу)».
Аналогічна правова позиція неодноразово була підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 127/27333/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 127/11492/16-ц і від 27 січня 2021 року у справі № 308/8116/13-ц.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина шоста статті 81 ЦПК України встановлює, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справ, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, а також під час апеляційного провадження позивач не обґрунтував та не довів факту здійснення ТОВ «Юпіджі» еколого-небезпечної діяльності та завдання шкоди навколишньому середовищу або потенційну загрозу завдання такої шкоди у зв`язку з будівництвом АЗК.
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 зазначав, що людина, яка проживає впритул до самочинно збудованого об`єкту будівництва, який збудований і експлуатується за відсутності спеціальних дозволів, вже існує під загрозою життя, перебуваючи в постійній небезпеці. При цьому, конкретизуючи право, яке порушується внаслідок вказаного самочинного будівництва з посиланням на статті 9, 31-33, 50, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», зазначав право на безпечне для життя та здоров`я навколишнє природне середовище. 
Однак позивачем, всупереч положень статей 76, 81, 89 ЦПК України під час розгляду справи не надано доказів порушення або існування порушення права на безпечне для життя та здоров`я навколишнє природне середовище як жителя м. Житомира взагалі, не доведено наявності негативних для навколишнього природного середовища наслідків від будівництва та функціонування АЗК з пунктом сервісного обслуговування населення, адміністративними приміщеннями, АГЗП та автомийки за адресою: АДРЕСА_1 , хоча в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України саме на позивача покладений обов`язок доводити вказані обставини. 
Наявність реальної загрози життю та здоров`ю, а також погіршення екологічної ситуації в районі м. Житомир, в якому розміщений даний об`єкт, не підтверджується жодними доказами, в тому числі висновком з оцінки впливу на довкілля або висновком державної екологічної експертизи. При цьому ОСОБА_1 під час розгляду справи клопотання про призначення експертизи з метою підтвердження існування еколого-небезпечних наслідків нецільового використання земельної ділянки, що відносить до земель житлової та громадської забудови, через розміщення АЗК не заявляв. Посилання на велику ймовірність спричинення надзвичайної ситуації техногенного характеру носить характер припущення.
Сам по собі факт нецільового використання земельної ділянки або незгоди позивача як мешканця прилеглого будинку з будівництвом та експлуатацією АЗК не може свідчити про наявність порушення права на безпечне для життя та здоров`я навколишнє природне середовище, негативний вплив такого будівництва та експлуатації об`єкту на довкілля.
Враховуючи, що у справі, яка переглядається, позивач відноситься до інших осіб, які можуть звернутися до суду із позовом про знесення самочинного будівництва (в розумінні статті 376 ЦК України), що зумовлює встановлення у таких справах додаткових обставин, зокрема, крім встановлення самого факту самочинного будівництва, підлягає обов`язковому доведення факт наявності порушення прав у зв`язку з самочинним будівництвом, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні через недоведеність порушення права на безпечне для життя та здоров`я навколишнє природне середовище та спричинення негативного впливу чи шкоди довкіллю. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 906/3/21. 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає лише у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, враховуючи наступне. 
В постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 240/7108/20 за позовом ГО «Громадська оборона» до ТОВ «Юпіджі» про визнання протиправним будівництва АЗК з пунктом сервісного обслуговування населення, адміністративними приміщеннями, АГЗП та автомийки за адресою: м. Житомир, пр-т Незалежності, 29, та зобов`язання ТОВ «Юпіджі» використовувати спірну земельну ділянку в межах цільового призначення та з дотриманням екологічних норм, зобов`язання ТОВ «Юпіджі» припинити вчиняти дії еколого-небезпечної діяльності, апеляційний суд змінюючи підстави для відмови у задоволенні позову, зазначив, що «негативний вплив на навколишнє середовище у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням може мати місце, якщо внаслідок такого використання існує загроза втрати родючості ґрунтів, зменшення кількості або зникнення зелених насаджень, рідкісних тварин і рослин та в інших випадках, коли безпосередньо використання земельної ділянки за іншим цільовим призначенням несе загрозу навколишньому середовищу та екологічній безпеці».
Разом з тим, позивач під час розгляду справи не обґрунтував, яким чином розміщення АЗК на земельній ділянці житлової та громадської забудови впливає на навколишнє природне середовище. ОСОБА_1 не наводить аргументів та не надає доказів заподіяння шкоди навколишньому природному середовищу, погіршення якісних та ціннісних характеристик земельної ділянки, ймовірного завдання шкоди флорі, фауні, водним ресурсам чи надрам у зв`язку з використанням земельної ділянки кадастровий номер 1810136300:05:025:0017 для розміщення АЗК.
Згідно зі змістом доводів позовної заяви та апеляційної скарги позивач вважає небезпечним для довкілля та життя людини безпосередньо будівництво АЗК, якому присвоєно клас наслідків будівництва СС3. Однак посилання на велику ймовірність спричинення надзвичайної ситуації техногенного характеру носить характер припущення та не підтверджено будь-якими доказами. 
Посилання представника позивача на правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №910/8122/17, у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №822/2149/18, у постанові Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі №826/10130/18, постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №184/1461/20-ц, є помилковим, оскільки зроблені в цих постановах висновки не є релевантними до фактичних обставин, встановлених у справі, що переглядається, та не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Предмет спору, підстави заяви та фактичні обставини справ, на які посилається заявник, і фактичні обставини справи, яка переглядається, є різними, а відтак, відсутні правові підстави вважати, що суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Так Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2018 року у справі №910/8122/17 за позовом Міжнародної благодійної організації «Екологія-Право-Людина до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквадельф» про заборону діяльності дельфінарію «Оскар-Трускавець» ТзОВ «Аквадельф», розташованого на вул. Городище, 18 у м. Трускавці Львівської області, закриваючи провадження у справі виснувала, що МБО «Екологія-Право-Людина» має право звернутися до суду з метою усунення порушень вимог екологічного законодавства відповідачем. Водночас, оскільки зверненням з таким позовом позивач фактично замінює органи державної влади у питанні здійснення контролю за дотриманням природоохоронного законодавства, цей спір має публічно-правовий характер, а отже, повинен вирішуватися в порядку адміністративного, а не господарського судочинства.
У постанові від 29 січня 2020 року у справі №822/2149/18 Верховний Суд виснував, що «Особа-2 здійснено будівництво без направлення повідомлення про початок виконання будівельних робіт, без належно затвердженого проекту на будівництво, з використанням земельної ділянки, що не була відведена забудовнику та із порушенням використання земельної ділянки згідно з її цільовим призначенням, що є підтвердженням факту самочинно збудованої споруди, відповідачем не було виконано вимоги припису виконавчого комітету Славутської міської ради від 28 листопада 2017 року, а відтак наявності підстав для її знесення».
У постанові Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі №826/10130/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авантаж 7» до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю «Пантера ЛТД», про визнання протиправними дій, скасування припису зазначено, що «вимога щодо заборони експлуатації виявленого органом ДАБІ України самочинно збудованого об`єкта, зокрема, якщо він має ознаки об`єкта підвищеної небезпеки, поширюється на всіх суб`єктів, які здійснюють експлуатацію такого об`єкта не залежно від того, чи мають вони причетність до його зведення. При цьому відповідальність за зведення самочинно збудованого об`єкта несе саме особа, яка здійснила таке будівництво, за замовчуванням – особа, яка є власником самочинно реконструйованого об`єкта або власником чи користувачем земельної ділянки, на якій проведено нове будівництво. Водночас суди попередніх інстанцій, взявши до уваги тільки те, що позивач не є суб`єктом містобудування, прийняли рішення про задоволення адміністративного позову без розгляду справи по суті. Зокрема, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено та не перевірено, чи наявні дозвільні документи на виявлені об`єкти, які кваліфіковані органом ДАБІ України як самочинні, не перевірено, ким та в який період здійснювалось будівництво таких об`єктів, не з`ясовано, чи були ці об`єкти введені в експлуатацію за законодавством, що діяло на час завершення будівництва. Без дослідження і з`ясування наведених вище обставин ухвалені у справі рішення судів попередніх інстанцій не можна вважати законними та обґрунтованими, що відповідно до статті 353 КАС України є достатньою підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції».
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яким відмовив у задоволення позову про зобов`язання відповідача привести земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1810136300:05:025:0017 до попереднього стану шляхом демонтажу автозаправного комплексу (АЗК) з пунктом сервісного обслуговування населення, адміністративними приміщеннями, яке відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд 
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Мелешко Максим Андрійович, залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 липня 2025 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 09 березня 2026 року.

Головуючий Судді