ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 р. 	Справа № 440/6931/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. , П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 (головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко) у справі №440/6931/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом, в якому просив суд:
- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не зарахування періоду роботи з 01.03.2009 року по 01.04.2014 року у Кременчуцькій ОДПІ до страхового стажу протиправною;
- зобов`язати ГУПФУ в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.03.2009 року по 01.04.2014 року у Кременчуцькій ОДПІ на підставі розрахункових листів.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі по тексту - ГУПФУ в Рівненській області)
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 року задоволено частково позов. 
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФУ в Рівненській області №163950033259 від 31.03.2025 року про відмову у призначенні пенсії.
Зобов`язано ГУПФУ в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.03.2025 року про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
ГУПФУ в Рівненській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи, просило скасувати таке рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішенням ГУПФУ в Рівненській області відмовлено позивачу в призначені пенсії у зв`язку з відсутністю страхового стажу тривалістю не менше 32 роки.
Пенсійним органом правомірно не зараховано період роботи з 01.03.2009 по 31.12.2013, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб відсутні відповідні відомості.
Судом враховано лист ГУ ДПС у Полтавській області від 24.03.2025, в якму зазначено про виплату позивачу заробітної плати та утримання внесків до пенсійного фонду, відомості про нараховану заробітну плату занесені до Реєстру на позивача за різними РНОКПП. 
Проте , даний лист пенсійному органу не надавався, тому перевірити зазначені відомості не було підстав. 
Також вказує, що судом не взято до уваги те, що записами трудової книжки не підтверджено факт роботи позивача за спірний період.
Вважає, що судом порушено ст.24 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування“, зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області врахувати висновки суду при повторному розгляді заяви позивача про призначення пенсії за віком.
Позивач не подав відзив на апеляційну скаргу. 
На підставі положень ч.1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 24.03.2025 року ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком.
За результатами розгляду вказаної заяви, за правилами екстериторіальності рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №163950033259 від 31.03.2025 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стражу 32 роки.
Листом №7363-5975/Л-02/8-1600/25 від 28.04.2025 року Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повідомило позивача про те, що відомості про роботу за період з 01.03.2009 року по 01.04.2014 року в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні. Зазначило, що будь - яка звітність подається лише страхувальником, а у разі припинення діяльності, його правонаступником. Жодних заяв щодо перевірки відомостей про позивача до Головного управління не надходило.
Позивач, вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не зарахування періоду його роботи з 01.03.2009 року по 01.04.2014 року у Кременчуцькій ОДПІ до страхового стажу, звернувся з позовом до суду. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії є необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню. 
Окрім того, суд вважав, що з метою захисту прав позивача необхідним є зобов`язати ГУПФУ в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.03.2025 про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі по тексту - Закон №1058-IV).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Згідно п.1 ч.1 ст.9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Статтею 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
За змістом ч.1 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з ч.2 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відтак, для призначення позивачу пенсії за віком необхідна наявність двох обов`язкових умов у сукупності: вік 60 років; страховий стаж не менше 32 років.
Судом встановлено, що на час звернення ОСОБА_1 до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком, згідно з паспортних даних досяг віку 60 років.
Зі змісту оскаржуваного рішення слідує, що підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком є недостатність страхового стажу ( 28 років, замість 32 років).
За результатами розгляду вказаної заяви, за правилами екстериторіальності рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №163950033259 від 31.03.2025 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стражу 32 роки.
Зі змісту вказаного рішення вбачається, що позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стражу 32 роки. Зазначено, що страховий стаж позивача становить 28 років 1 місяць 9 днів, за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди.
Колегія суддів зазначає, що рішення пенсійного органу не містить посилань на те, який саме період роботи позивача не врахований.
За твердженням позивача, до страхового стажу не зарахований період його роботи з 01.03.2009 по 01.04.2014 в податкових органах, з підстав відсутності в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відповідних відомостей. 
Колегія суддів зазначає, що про не врахування зазначеного періоду позивача повідомлено листом ГУ ПФУ в Полтавській області, проте оскаржуване рішення пенсійного органу не містить таких підстав відмови.
Судом першої інстанції встановлено, що в підтвердження щомісячного нарахування та виплати заробітної плати та утримання внесків до Пенсійного фонду України у період з 2009 року по 2914 рік ОСОБА_1 , враховано лист Головного управління ДПС у Полтавській області № 8348/6/16-31-10-02-15 від 24.03.2025, який містить посилання на розрахункові листи 
ОСОБА_2 розрахункових листах з 2009 року по 2012 рік зазначений реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , а з 2013 року по 2014 рік інший РНОКПП - НОМЕР_2 . 
Згідно з даними щомісячних звітів про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Кременчуцької ОДПІ за 2012, 2013 та 2014 роки, відомості про нараховану заробітну плату до Реєстру застрахованих осіб на ОСОБА_1 занесені з РНОКПП НОМЕР_1 , а з квітня 2014 року з іншим РНОКПП - НОМЕР_2 (а.с.12-14).
За твердженнями позивача , він працював в Кременчуцькій ОДПІ (згідно трудових угод), виконував роботи, що передбачені функціональними обов`язками працівника охорони Козельщанського відділення Кременчуцької ОДПІ за період з 01.03.2009 по 01.04.2014.
Так, відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Окрім того, ч.1 ст.101 Закону №1788-ХІІ визначено, що органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Підпунктом 2 п.6 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 за № 28-2, визначено, що Головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.
Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення документації з вини підприємства, не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу особи.
Отже, в даному випадку колегія суддів вважає, що орган пенсійного фонду, який приймав оспорюване рішення, мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки страхового стажу позивача, а саме відомості з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо періоду роботи позивача з 01.03.2009 року по 01.04.2014 року, проте останній цього не зробив.
Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо подання відомостей про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а отже, це не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.
Зазначений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 01.11.2018 у справі № 199/1852/15-а, від 17.07.2019 у справі №144/669/17.
Отже, фактично пенсійним органом було покладено тягар негативних наслідків із необґрунтованих підстав для відмови у призначенні пенсії на позивача.
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо неподання позивачем листа Головного управління ДПС Полтавській області №8348/6/16-31-10-02-15 від 24.03.2025 року до до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області та неможливість перевірки зазначених в ньому відомостей, як такі, що не спростовують наведених вище висновків суду щодо можливості у пенсійного органу, який приймав оспорюване рішення, самостійно витребувати відповідні відомості з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо періоду роботи позивача. 
Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості спірного рішення пенсійного органу. 
Частиною 2 ст.77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем (ГУПФУ в Рівненській області), як суб`єктом владних повноважень, не доведено (доказано) правомірність рішення №163950033259 від 31.03.2025 року про відмову у призначенні пенсії.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, врахуванню у даній справі підлягають висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції вище та які є релевантними до спірних відносин у даній справі.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в частині задоволення позову без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 у справі №440/6931/25 в частині задоволення позову залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	А.О. Бегунц   Я.В. П`янова