УХВАЛА

23 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 991/1388/20
провадження № 51-1352 ск 26
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
перевіривши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вищого антикорупційного суду від 18 вересня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 14 січня 2026 року, 
установила:
У касаційній скарзі порушується питання про перегляд указаних судових рішень у касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що при зверненні не додержано п. 4 ч. 2 цієї статті.
Згідно з положеннями закону в касаційній скарзі має бути зазначено правове обґрунтування заявленої вимоги, адже суд касаційної інстанції є судом права; у силу ст. 433 КПК не досліджує доказів, не ревізує висновків щодо фактичних обставин, при вирішенні справи виходить із фактів установлених судами попередніх інстанцій та уповноважений скасувати чи змінити оспорювані рішення виключно на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу. Тому, наполягаючи на скасуванні оспорюваних рішень і призначенні нового судового розгляду, скаржниці слід навести аргументи на підтвердження незаконності також ухвали апеляційного суду, котрий переглядав вирок у межах, визначених ч. 1 ст. 404 КПК.
Окреслене залишено поза увагою при зверненні до Верховного Суду.
За змістом касаційної скарги у ній захисник просить скасувати вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Проте таку свою вимогу скаржниця не обґрунтувала з огляду на положення статей 404, 405, 412, 415 КПК, зважаючи також, що в апеляційній скарзі сторона захисту вважала необхідним скасувати вирок і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 указаного Кодексу.
Крім того, звертаючись до суду касаційної інстанції з іншою вимогою авторка скарги не зазначила аргументів, котрі би свідчили про допущення апеляційним судом саме істотних порушень норм процесуального права й ненадання відповідей на всі поставлені питання. Натомість позиція скаржниці насамперед зводиться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції й відмінного тлумачення законодавчих правил.
У поданій скарзі також не викладено в розумінні ст. 413 КПК з урахуванням установлених фактичних обставин обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Замість наведення наявних у справі конкретних фактичних даних і в аспекті статей 84-87, 94 вказаного Кодексу доводів про неналежну оцінку доказів, скаржниця цитує окремі законодавчі положення й твердить про неповноту розгляду (заяв про провокацію). Між тим у силу ст. 433 КПК неповнота судового розгляду не є предметом перевірки за касаційною процедурою і такої підстави для скасування судового рішення в ст. 438 цього Кодексу немає.
Таким чином положень ст. 427 КПК не виконано, що стає на заваді відкриттю касаційного провадження.
Тому на підставі ч. 1 ст. 429 вказаного Кодексу слід залишити касаційну скаргу без руху й установити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, яка подала скаргу.
постановила:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вищого антикорупційного суду від 18 вересня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 14 січня 2026 року залишити безруху і встановити строк для усунення недоліків протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3