Справа № 175/16570/25
Провадження № 2/175/3439/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(з а о ч н е)

22 квітня 2026 року Дніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі: 
головуючої судді Озерянської Ж.М.
з участю секретаря Безпалько А.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у с-щі Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дніпровська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнових прав на 1/4 частку у спадковому майні, визнання недійсним додаткових свідоцтв про право на спадщину за законом та визнання права власності на нерухоме майно, -
В С Т А Н О В И В:
В жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Дніпровська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнових прав на 1/4 частку у спадковому майні, визнання недійсним додаткових свідоцтв про право на спадщину за законом та визнання права власності на нерухоме майно, в якому просила: визнати дійсним укладений 25 лютого 2012 року у простій письмовій формі (у формі розписки) між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу майнових прав на 1/4 частку у спадщині після смерті ОСОБА_5 ; визнати недійсним додаткове Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. 27 серпня 2012 року ОСОБА_4 на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2872; визнати недійсним додаткове Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. 27 серпня 2012 року ОСОБА_4 на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1000 га (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0392), цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 1/4 частку земельної ділянки площею 0,0184 га (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0393), цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2875; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, 1960 року будівництва, загальною площею 66,1 кв.м., житловою площею 23,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (ідентифікатор об`єкта нерухомого майна в ЄДЕССБ 01.3510998.4856785.20230905.54.0000.83, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав 2797250212020); визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1000 га (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0392), цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,0184 га (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0393), цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.
Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, не заперечували щодо винесення заочного рішення по справі.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовим відправленням №5200501450712, відзив на позовну заяву відповідачка не подавала, а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. 
Третя особа Дніпровська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області надала заяву про розгляд справи без їх участі.
Вислухавши у судовому засіданні позивачку та ії представника, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, що батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . (т.1 а.с. 28)
Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_9 , дошлюбне прізвище « ОСОБА_10 » було змінено на « ОСОБА_11 ». (т.1 а.с. 28)
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , про що виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис №328, та видано Свідоцтво про смерть серія НОМЕР_3 . (т.1 а.с. 29)
Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яка складається з:
1) житлового саманного будинку «А», загальною площею 44,0 кв.м., з житловою площею 23,1 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: сарая саманного «В», вбиральні цегляної «Г», входу в погріб цегляного «Д», сарая цегляного «Е», гаража шлакобетонного «Ж», сарая цегляного «З», колодязя залізобетонні кільця «К», колонки металеві труби «К1», огорожі металевої, дерев`яної № 1-6, замощення цементного по бетону «І», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцеві на праві приватної власності на підставі Дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 13 червня 2012 року Підгородненською міською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області і зареєстрованого Комунальним підприємством Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 червня 2012 року за № 36877442. (т.1 а.с. 67-68)
2) земельної ділянки площею цілої земельної ділянки 1184 кв.м. в межах згідно з планом, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 1000 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0392); для ведення особистого селянського господарства 184 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0393), які належали спадкодавцеві на праві приватної власності на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серія ДН № 014568, виданого 18 квітня 1997 року Підгородненською міською радою згідно рішення від 19 лютого 1997 року № 35 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 568. (т.1 а.с. 32)
За життя спадкодавець – ОСОБА_5 заповіт не склав, відповідно право на спадкування за законом одержали особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.
З матеріалів спадкової справи №328-05 померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли. (т.1 а.с. 186, 191, 193) 
20 серпня 2005 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Сидоревич В.А. видано:
- ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку земельної ділянки площею 2,570 га. Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області; (т.1 а.с. 202)
- ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку земельної ділянки площею 2,570 га. Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області; (т.1 а.с. 204)
- ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку земельної ділянки площею 2,570 га. Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області; (т.1 а.с. 205)
- ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку земельної ділянки площею 2,570 га. Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. (т.1 а.с. 203)
в свою чергу дружина спадкодавця (матір позивачки) – ОСОБА_7 не оформила своїх спадкових прав після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 , виданим виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 02 вересня 2011 року. (т. 1 а.с. 275)
З матеріалів спадкової справи №474/2011 померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 встановлено, що ОСОБА_1 спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняла, в свою чергу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовилися від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 . (т.1 а.с. 261, 263, 265)
З урахуванням вищевказаного державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. 27 серпня 2012 року видано ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_7 померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 :
– Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 на 1/4 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2890; (т.1 а.с. 295)
– Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 на 1/4 частку земельної ділянки площею цілої земельної ділянки 1184 кв.м. в межах згідно з планом, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 1000 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0392); для ведення особистого селянського господарства 184 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0393), яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2893. (т.1 а.с. 297)
Також державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 було 27 серпня 2012 року видано додаткові Свідоцтва про право на спадщину за законом:
1) ОСОБА_4 : 
-на 1/4 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2872; (т.1 а.с. 248) 
-на 1/4 частку земельної ділянки площею цілої земельної ділянки 1184 кв.м. в межах згідно з планом, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 1000 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0392), для ведення особистого селянського господарства 184 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0393), яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2875. (т.1 а.с. 250)
2) ОСОБА_3 :
-на 1/4 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2878; (т.1 а.с. 254)
-на 1/4 частку земельної ділянки площею цілої земельної ділянки 1184 кв.м. в межах згідно з планом, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 1000 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0392), для ведення особистого селянського господарства 184 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0393), яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2881. (т.1 а.с. 252)
3) ОСОБА_1 :
-на 1/4 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2884; (т.1 а.с. 256)
-на 1/4 частку земельної ділянки площею цілої земельної ділянки 1184 кв.м. в межах згідно з планом, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 1000 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0392), для ведення особистого селянського господарства 184 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0393), яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2887. (т.1 а.с. 258)
Водночас, як зазначає позивачка, після смерті батьків та до отримання спадкоємцями свідоцтв про право на спадщину ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було вирішено, що належний їх батькам житловий будинок та дві земельні ділянки успадкує ОСОБА_1 одноосібно, а сестра ОСОБА_3 та брат ОСОБА_4 отримають від позивачки грошову компенсацію за їх частки у спадщині.
Так, 25 лютого 2012 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 складено та власноручно підписано розписку згідно з якою ОСОБА_1 зобов`язувалась виплатити ОСОБА_4 та ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі по сорок тисяч гривень кожному за належні їм частки у спадщині, яка складалася з домоволодіння АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов`язуються відмовитись на користь ОСОБА_1 від спадщини у вигляді належних їм часток домоволодіння АДРЕСА_1 . (т.1 а.с. 59)
В подальшому, ОСОБА_1 було виплачено на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі сорок тисяч гривень, як компенсація вартості належної йому частки у спадщині після смерті батьків, про що ним було написано власноручні розписки від 06 березня 2012 року про отримання грошових коштів у розмірі 24150 грн. та від 08 червня 2012 року про отримання грошових коштів у розмірі 15850 грн. (т.1 а.с. 60)
30 серпня 2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування 1/4 частини житлового будинку зареєстрованого в реєстрі за № 14425 та договір дарування 1/4 частини земельної ділянки зареєстрованого в реєстрі за № 14428, за якими ОСОБА_3 безоплатно передає у власність ОСОБА_1 :
– 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер 1221411000:02:026:0392;
- 1/4 частку земельної ділянки загальною площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1 а.с. 44-47)
Як вказує позивачка, її брат – ОСОБА_4 , взяті на себе зобов`язання не виконав, та 27 серпня 2012 року отримав у державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В. додаткові свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 на спірні 1/4 частку житлового будинку та по 1/4 частці на дві земельні ділянки.
Наголошує, що після отримання грошових коштів як компенсації вартості належної ОСОБА_4 частки у спадщині після смерті батьків, останній жодним чином не претендував на частку житлового будинку та двох земельних ділянок, так і не зареєструвавши за собою на підставі отриманих додаткових свідоцтв про право на спадщину за законом від 27 серпня 2012 року право власності на нерухоме майно.
Окрім того, 06 березня 2012 року ОСОБА_4 уповноважив чоловіка позивачки ОСОБА_9 подарувати позивачці належні йому частки житлового будинку та земельних ділянок, видавши довіреність, яка була посвідчена державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. та зареєстрована в реєстрі за № 1-603. (т.1 а.с. 61)
Проте на підставі виданої довіреності договір дарування так і не був укладений, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_4 помер чоловік позивачки ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_6 (т.1 а.с. 63, 64)
Згідно матеріалів спадкової справи №55/2020 померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , його дружина – ОСОБА_2 прийняла спадщину, проте не отримала свідоцтв про право на спадщину та не зареєструвала за собою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спірні:
– 1/4 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 ;
– 1/4 частку земельної ділянки площею цілої земельної ділянки 1184 кв.м. в межах згідно з планом, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 1000 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0392), для ведення особистого селянського господарства 184 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0393).
Разом з тим, як зазначає позивач, ОСОБА_2 від укладення будь-якого правочину, спрямованого на передачу позивачці зазначених часток у праві на спадщину, які належали її чоловіку та за які нею було сплачено грошову компенсацію, відповідач відмовилась.
Таким чином, позивачка позбавлена можливості оформити в позасудовому порядку право власності на 1/4 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1000 га (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0392), цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1/4 частку земельної ділянки площею 0,0184 га (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0393), цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, у зв`язку з чим і звернулася до суду з даним позовом.
Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом, захисту цивільних прав та інтересів зокрема є визнання права.
Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 18.02.2015 у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Тобто, вказані дві підстави пред`явлення позову для захисту (визнання) прав власності є самостійними та такими, що можуть не залежати одна від одної, про щ свідчить їх виокремлення у ст. 392 ЦК України і про що наголошується у зазначеному рішенні Верховного Суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦКУ права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 3 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 07.10.2015 у справі № 6-1622цс1 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадка право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема і правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача права власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Таким чином, тлумачення норми ч.1 ст. 392 ЦК України та правові висновки Верховного Суду свідчать, що власник має право звернутись із позовом про визнання його права власності у випадку якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, що є достатньою та самостійною підставою для застосування ч.1 ст. 39 ЦК України.
Згідно зі статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Так, 25 лютого 2012 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 складено та власноручно підписано розписку згідно з якою ОСОБА_1 зобов`язувалась виплатити ОСОБА_4 та ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі по сорок тисяч гривень кожному за належні їм частки у спадщині, яка складалася з домоволодіння АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов`язуються відмовитись на користь ОСОБА_1 від спадщини у вигляді належних їм часток домоволодіння АДРЕСА_1 . (т.1 а.с. 59)
В подальшому, ОСОБА_1 було виплачено на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі сорок тисяч гривень, як компенсація вартості належної йому частки у спадщині після смерті батьків, про що ним було написано власноручні розписки від 06 березня 2012 року про отримання грошових коштів у розмірі 24150 грн. та від 08 червня 2012 року про отримання грошових коштів у розмірі 15850 грн. (т.1 а.с. 60)
Як неодноразово зазначав Верховний Суд (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 448/852/21) досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Згідно із ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової- суми позичальнику.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у численних своїх рішеннях, зокрема у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792 св 18, та від 08 квітня 2021 рокуу справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899 св 20 та інших.
Суд зауважує, що відповідно до ч.1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Згідно положень статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. При цьому до договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Під майновим правом слід розуміти «право очікування», що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто, майнове право – це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма, правами щодо майна (див. постанову Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-265цс16, постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року в справі № 761/5156/13-ц).
Фактично метою укладення розписки від 25 лютого 2012 року було отримання позивачкою за певну плату майнових прав на житловий будинок та земельну ділянку шляхом відмови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від спадщини після смерті батьків.
Враховуючи вищевикладене, дійсно встановлено, що 25 лютого 2012 року у простій письмовій формі (у формі розписки) між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на 1/4 частку у спадщині після смерті ОСОБА_4 та зазначений договір підлягає визнанню дійсним у судовому порядку у зв`язку з недодержання вимоги закону про його нотаріальне посвідчення в момент укладення (частина 2 статті 220 ЦК України).
У зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги про визнання дійсним укладеного 25 лютого 2012 року у простій письмовій формі (у формі розписки) між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу майнових прав на 1/4 частку у спадщині після смерті ОСОБА_5 , підлягають задоволенню. 
Щодо позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, суд зазначає наступне.
Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного зазначив, що свідоцтво про право на спадщину – це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.
У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.
Подібні висновки щодо застосування статті 1301 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 752/8119/17-ц.
Отже, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18, постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Поведінка є недобросовісною, якщо одна сторона договору прийняла виконання від іншої сторони, а після цього стверджує про недійсність договору або його неукладеність. Якщо поведінка однієї сторони давала іншій підстави вважати, що договір є дійсним (сторони протягом тривалого часу належно його виконували), то наступні вимоги про його недійсність або неукладеність є зловживанням правом, до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19.
Судом встановлено, що позивачка сплатила грошові кошти ОСОБА_4 за частку у праві власності на спірний житловий будинок та земельні ділянки, а ОСОБА_4 отримавши грошові кошти не виконав умов передбачених розпискою від 25 лютого 2012 року, чим порушив права позивачки.
У зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати недійсним додаткове Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. 27 серпня 2012 року ОСОБА_4 на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2872 та визнати недійсним додаткове Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. 27 серпня 2012 року ОСОБА_4 на 1/4 частку земельної ділянки площею цілої земельної ділянки 1184 кв.м. в межах згідно з планом, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 1000 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0392), для ведення особистого селянського господарства 184 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0393), яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2875. 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
На підставі вищенаведеного, суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, 1960 року будівництва, загальною площею 66,1 кв.м., житловою площею 23,1 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (ідентифікатор об`єкта нерухомого майна в ЄДЕССБ 01.3510998.4856785.20230905.54.0000.83, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав 2797250212020), визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1000 га (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0392), цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,0184 га (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0393), цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, дослідивши надані суду докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дніпровська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнових прав на 1/4 частку у спадковому майні, визнання недійсним додаткових свідоцтв про право на спадщину за законом та визнання права власності на нерухоме майно підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 321, 328, 334, 392 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 130, 263-266, 280-282 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дніпровська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнових прав на 1/4 частку у спадковому майні, визнання недійсним додаткових свідоцтв про право на спадщину за законом та визнання права власності на нерухоме майно, – задовольнити.
Визнати недійсним додаткове Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. 27 серпня 2012 року ОСОБА_4 на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2872.
Визнати недійсним додаткове Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. 27 серпня 2012 року ОСОБА_4 на 1/4 частку земельної ділянки площею цілої земельної ділянки 1184 кв.м. в межах згідно з планом, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 1000 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0392), для ведення особистого селянського господарства 184 кв.м. (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0393), яке зареєстроване в реєстрі за № 1-2875. 
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 ) право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 66,1 кв.м., житловою площею 23,1 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав 2797250212020). 
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 ) право власності на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1000 га (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0392), цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 ) право власності на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,0184 га (кадастровий номер земельної ділянки 1221411000:02:026:0393), цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя         Озерянська Ж.М.