ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4059/26 Справа № 214/9035/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чернова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу Державного промислового підприємства “Кривбаспромводопостачання” на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року у складі судді Чернової Н.В. у цивільній справі № 214/9035/24 за позовом  ОСОБА_1 до Державного промислового підприємства “Кривбаспромводопостачання” про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, –

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася через суд з позовом, пред`явленим до ДПП “Кривбаспромводопостачання”, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 493 735,00 грн, ураховуючи, що загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягала стягненню з відповідача на день винесення постанови Дніпровським апеляційним судом від 17 січня 2024 року складала 549 375,00 грн за 1 500 робочих днів, а постановою суду від 17 січня 2024 року було задоволено вимогу лише про стягнення середнього заробітку за 152 календарні дні в межах заявлених на час розгляду справи судом першої інстанції, обґрунтовуючи це тим, що 15 червня 2023 року у справі 214/1498/18 ухвалено рішення у справі за позовом до ДПП «Кривбаспромводопостачання» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яким відмовлено їй у задоволенні вимог. Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року скасовано рішення суду від 15 червня 2023 року та постановлено скасувати наказ ДПП «Кривбаспромводопостачання» № 88-к від 15 лютого 2018 року про припинення трудового договору з нею та поновлено її на посаді бактеріолога підприємства з 18 січня 2024 року; стягнуто на її користь з ДПП «Кривбаспромводопостачання» середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 55 670 грн, без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Після поновлення її на посаді вона 29 січня 2024 року звільнилась з підприємства за власним бажанням. Вважає, що період вимушеного прогулу становив з 15 лютого 2018 року по 18 січня 2024 року та складав 1500 робочих днів, а тому загальна сума заробітку, за час вимушеного прогулу, підлягала стягненню з відповідача на день винесення постанови Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року та складала 549 375 грн (1500 р.д. * 366,35 грн). Вважає, що оскільки справа про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу довготривало розглядалась судами не з вини працівника, орган, який розглядав трудовий спір, повинен винести рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з урахуванням часткової суми стягненого заробітку, за період з 15 лютого 2018 року по 21 вересня 2018 року, в сумі 55 670,00 грн. 
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ДПП «Кривбаспромводопостачання» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 вересня 2018 року до 17 січня 2024 року в сумі 493 735 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів.
У задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.
Стягнуто з ДПП «Кривбаспромводопостачання» до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 211,20 грн (а.с.111-117).
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 була незаконно звільнена, поновлена на роботі постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року. Тому, на думку суду, та з урахуванням ст. ч.2 ст. 235 КЗпП, наявні правові підстави для стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 вересня 2018 року до 17 січня 2024 року, оскільки період її вимушеного прогулу складав з 15лютого 2018 року (дата наказу про звільнення) до 17 січня 2024 року (дата ухвалення постанови суду апеляційної інстанції у справі № 214/1498/18), а питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було вирішено судом у справі № 214/1498/18 при поновленні її на роботі лише за 152 дні за період з 15 лютого 2018 року по 21 вересня 2018 року. Разом з цим суд першої інстанції зазначив, що середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно стягувати з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів, а не без їх утримання, як того просила позивачка.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, у червні 2025 року ДПП «Кривбаспромводопостачання» подало апеляційну скаргу, в якій оскаржує рішення суду в цілому, просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом відкрито провадження за позовною заявою, яка не відповідає вимогам ЦПК України, та проігноровано клопотання відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року уточнені позовні вимоги були прийняті судом з порушенням норм процесуального права, зокрема, щодо строків та порядку подання уточненого позову, який стосувався саме зміни предмета позову.
У справі за позовом ОСОБА_1 до ДПП “Кривбаспромводопостачання” про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа №214/1498/18), де предмет позовних вимог тісно пов`язаний із цим позовом, позовна заява розглядалася майже п`ять років, оскільки позивачкою систематично вчинялися діяння спрямовані на більш тривалий розгляд справи судом першої, апеляційної та касаційної інстанцій, що містяться в Саксаганському районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в матеріалах справи №214/1498/18. Згідно матеріалів цієї справи під час здійснення судового провадження у даній справі за ініціативою сторони позивача неодноразово, за сукупністю впродовж 15 місяців відкладався розгляд справи, за різноманітних підстав, в тому числі мали місце неявки сторони позивача та неодноразове зловживання останніми процесуальними правами у вигляді безпідставних клопотань, в тому числі про виклик свідків, що вказує лише на винну, умисну обставину сторони позивача щодо свідомого вчинення дій на затягування судового процесу, з метою отримання більшого розміру грошових коштів від роботодавця в порушення вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України.
Скажник вважає, що суд першої інстанції протиправно здійснив розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без врахування 4-х денного робочого тижня.

Позивач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалася та відзиву на апеляційну скаргу не подавала, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року апеляційну скаргу відповідача ДПП «Кривбаспромводопостачання» залишено без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року залишено без змін (а.с.162-164).
Не погодившись з рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року, ДПП «Кривбаспромводопостачання» подало касаційну скаргу, за розглядом якої постановою Верховного Суду від 10 грудня 2025 року касаційну скаргу ДПП «Кривбаспромводопостачання» задоволено частково.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року скасовано.
Справу за позовом ОСОБА_1 до ДПП «Кривбаспромводопостачання» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.202-207).
Постанова Верховного Суду мотивованими тим, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, як це вірно встановлено судом першої інстанції та колегією суддів апеляційної інстанції, однак, апеляційним судом не було враховано зміни у ст. 233 КЗпП після 19 липня 2022 року, у відповідності до Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, не перевіривши дотримання строку звернення до суду (стаття 233 КЗпП України), що є обов`язком суду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2025 року виправлено описку, допущену в постанові Верховного Суду від 10 грудня 2025 року, а саме, виключено з другого абзацу її резолютивної частини фразу “Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року та” (а.с.211,212)
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглядаючи апеляційну скаргу ДПП «Кривбаспромводопостачання» повторно, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, врахувавши висновки Верховного Суду у даній справі, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення з відмовою у задоволенні вимог, з наступних підстав.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що 12 березня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, який неодноразово уточнювала, та в редакції позову від 25 вересня 2018 року просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ №88-к від 15 лютого 2018 року про припинення трудового договору, поновивши її на роботі на посаді бактеріолога ДПП «Кривбаспромводопостачання» з 15 лютого 2018 року, стягнувши з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 55676 грн, моральну шкоду в розмірі 10000 грн, та судові витрати.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2023року скасовано, позов ОСОБА_1 до ДПП «Кривбаспромводопостачання», третя особа - Первинна організація профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України ДПП «Кривбаспромводопостачання», про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.
Скасовано наказ ДПП «Кривбаспромводопостачання» № 88-к від 15 лютого 2018 року про припинення трудового договору з ОСОБА_1 .. Поновлено ОСОБА_1 на посаді бактеріолога Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» з 15 лютого 2018 року.
Стягнуто з ДПП «Кривбаспромводопостачання» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 55670 грн без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Позивачкою надано довідку про середній заробіток, згідно якої за два останні повні місяці перед звільненням (грудень 2017, січень 2018 року) вона отримала дохід в сумі 15 016,61 грн (за грудень 2017 - 7435,86; за січень 2018 - 7580,75). За цей період було відпрацьовано 41 робочий день (в грудні 2017 - 20 р.д.; в січні 2018 - 21р.д.). Таким чином, середньоденний заробіток складає 366,25 грн (15061,61/41=366,25).
На момент подачі позову, в остаточній редакції 25 вересня 2018 року, період вимушеного прогулу складав 152 дні. Таким чином, за період вимушеного прогулу до стягнення підлягає сума 55670 грн (366,21 грн. * 152 дні) в межах заявлених позовних вимог.
Постановою Верховного Суду від 14 травня 2024 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року залишено без змін.
Верховний Суд у цій справі дійшов висновку, що встановивши, що позивачку ОСОБА_1 поновлено на роботі постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 14 травня 2024 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 вересня 2018 року до 17 січня 2024 року, оскільки період вимушеного прогулу позивачки ОСОБА_1 складав з 15 лютого 2018 (дата наказу про звільнення) до 17 січня 2024 року (дата постанови суду апеляційної інстанції), а питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було вирішено судом при поновленні її на роботі лише за 152 дні.
За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції доводи скаржника в цій частині скарги відкидає, адже вони спростовані висновком Верховного Суду у даній справі.
Разом з цим, приймаючи висновки Верховного Суду щодо дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом, які встановлені ст. 233 КЗпП, колегія суддів наголошує, що норми статей про строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів (ст. 233 КЗпП України), про відповідальність за затримку розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП України), неодноразово ставали предметом розгляду Об`єднаної Палати Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду. 
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.99 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
У п. п. 6 п. 2.2 рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2020 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 61-590св17 висловив позицію, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Такий же висновок викладено у п. п. 39, 40 постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду, від 24.04.2019 у справі № 607/14495/16-ц, а саме, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 жовтня 2023 року у справі №380/653/23 чітко визначено, що відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Колегією суддів встановлено, що 18 січня 2024 року ОСОБА_1 , на виконання судових рішень у справі 214/1498/18, поновлено на посаді бактеріолога Радушанської групи лабораторії з контролю виробництва, що підтверджується наказом ДПП “Кривбаспромводопостачання” №11/к від 18 січня 2024 року (а.с.48).
Наказом №13/к про припинення трудового договору від 29 січня 2024 року ОСОБА_1 звільнено з посади за одою сторін п.1 ст. 36 КЗпП (а.с.49).
У відповідності до довідки про виплачені коштів ОСОБА_1 , наданої відповідачем до матеріалів справи (а.с.61), колегією суддів встановлено, що 29 січня 2024 року, тобто, в день звільнення позивача, їй виплачено заробітну плату за січень 2024 року у розмірі 206,95 грн, компенсацію витрат за подання апеляційної скарги та витрат на правову допомогу у розмірі 3 173,60 грн, 55 670 грн — середній заробіток за вимушений прогул за рішенням суду. Колегія суддів наголошує, що при розгляді даної справи та із застосуванням положень ст. 233 КЗпП України (в редакції після 19 липня 2022 року), відправною точкою для звернення до суду є день одержання працівником письмового повідомлення про суми, тобто, в таких судових справах належить доводити коли саме працівник отримав таке повідомлення.
В даній справі правовідносини між позивачем та відповідачем виникли з дня фактичного розрахунку відповідача з позивачем, тобто, 29 січня 2024 року, що відповідає дню звільнення ОСОБА_1 за наказом від 29 січня 204 року, та що колегія суддів вважає за відповідне повідомлення відповідачем про виплачені суми при звільненні.
Позивач звернулася до суду 21 жовтня 2024 року, тоді як за чинною на цей день ст. 233 КЗпП встановлено тримісячний термін з дня повідомлення про суми, які призначались до виплати позивачеві. 
Колегія суддів доходить висновку, що датою початку перебігу строку звернення з цим позовом до суду за ст. 233 КЗпП є 29 січня 2024 року, а кінцевим строком за цією статтею Закону є 29 квітня 2024 року, тоді як позивач звернулась з цим позовом лише 21 жовтня 2024 року, чим не виконала вимоги ст. 233 КЗпП України в редакції після 19 липня 2022 року, а, відтак, пропустила строк на звернення до суду з цим позовом, на що суд першої інстанції уваги не звернув.
Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на необхідність застосування строків звернення позивача з цим позовом до суду, які нею пропущені, враховуючи, що позивач має право на стягнення середнього заробітку з відповідача, як це встановлено Верховним Судом, та саме пропуск строку звернення позивача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи, що суд першої інстанції, в порушення норм як матеріального, так і процесуального права, не з`ясував належним чином перебігу строку звернення з позовом ОСОБА_1 до суду та її права на подання цього позову, невірно застосувавши норми ст. 233 КЗпП України, не дослідив обставини справи в цій частині, дійшов помилкового висновку про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що є підставою для скасування рішення суду, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року постановлено з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, а апеляційна скарга ДПП “Кривбаспромводопостачання” підлягає частковому задоволенню зі скасуванням рішення суду та ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного промислового підприємства “Кривбаспромводопостачання” — задовольнити частково.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року — скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного промислового підприємства “Кривбаспромводопостачання” про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “31” березня 2026 року.
Повний текст постанови складено “10” квітня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко