ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 березня 2026 року	справа № 380/6084/25	
зал судових засідань №10
Львівський окружний адміністративний суд в складі судді Лунь З.І., розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Львівської міської ради про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, зобов`язання вчинити дії.
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася до суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - відповідач), у якому просить:
визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача:
-від 14.05.2024 №1853655-2411-1307-UA46060250000025047 на суму 17909,82грн. за 2021рік;
-від 14.05.2024 №1853564-2411-1307-UA46060250000025047 на суму 29103,46грн. за 2022 рік;
-від 14.05.2024 №1853563-2411-1307-UA46060250000025047 на суму 19999,30грн. за 2023рік, якими позивачу донараховані податкові зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, щодо належних їй нежитлових приміщень, розташованих у будинку АДРЕСА_1 , на загальну суму 67012,58грн.
Позивачка, ОСОБА_1 , вважаючи протиправними рішення відповідача, Головного управління ДПС у Львівській області, про нарахування зобов`язання щодо сплати земельного податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, щодо належних їй нежитлових приміщень, розташованих у будинку АДРЕСА_1 , на загальну суму 67012,58грн, обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що належне їй нерухоме майно, об`єкт нежитлової нерухомості, яке розташоване на ринку «Привокзальний», вона використовує як суб`єкт малого бізнесу. З урахуванням цих факторів позивачка вважає, що належні їй нежитлові приміщення не є об`єктом оподаткування податком на на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як це передбачено Податковим кодексом України. Просить позов задовольнити.
Ухвалою від 10.04.2025 відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (Суддя Кисильова О.Й.).
23.06.2025 відповідач подав клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Львівської міської ради.
Ухвалою від 14.08.2025 залучено Львівську міську раду (79000, м. Львів, площа Ринок, 1; ЄДРПОУ 04055896) до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. 
Згідно з ч.9 ст.31 Кодексу адміністративного судочинства України невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ виключно у разі, коли суддя (якщо справа розглядається одноособово) або суддя-доповідач із складу колегії суддів (якщо справа розглядається колегіально) у визначених законом випадках не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом.
Відповідно до Розпорядження керівника апарату Львівського окружного адміністративного суду від №7/р від 26.01.2026 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ», відповідно до Рішення Вищої ради правосуддя №100/0/15-26 від 22.01.2026 та Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого Рішенням Ради суддів України 11.11.2024 №39 (із змінами) після автоматизованого розподілу для розгляду цієї справи визначено суддю Лунь З.І.
Ухвалою від 27.01.2026 суд прийняв цю справу до розгляду.
Згідно з ч.2 ст.35 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки змінено склад суду, то розгляд цієї справи почався спочатку, з 27.01.2026.
Відповідач, Головне управління ДПС у Львівській області, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив позовні вимоги з тих підстав, що позивачкою не надано будь-яких доказів, які підтверджують факт того, що оподатковані об`єкти нерухомості використовувались безпосередньо нею, як суб`єктом малого (середнього) бізнесу під час провадження діяльності у малих архітектурних формах та/або на ринку. Просить у позові відмовити.
У відповіді на відзив позивачка зазначає, що як суб`єкт господарювання вона використовує власне нерухоме майно у своїй підприємницькій діяльності, яка полягає, в тому числі, у здаванні в оренду власного нерухомого майна.
Також позивачка переконана, що норма пп. е) пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не визначає, у якій конкретно діяльності суб`єкти господарювання мають використовуватися належні їм об`єкти нежитлової нерухомості. Визначальним є не вид діяльності, а місце її здійснення - на ринку, при цьому надання в оренду власного нерухомого майна – один із видів підприємницької діяльності, яке в розумінні ГК України, так і в розумінні ПК України: виходячи з положень ст. 291 ПК України оренда є послугою. Просить позов задовольнити.
Відповідач подав пояснення, у яких зазначив, що об`єкти, які функціонують як торгові центри або магазини, не підлягають класифікації як ринки, навіть якщо там здійснюється торгівля. Ці об`єкти є окремими капітальними спорудами з поштовою адресою. Отже, у випадку ОСОБА_1 , навіть якщо вона здійснює підприємницьку діяльність на території торговельного центру, така діяльність не надає правового статусу ринку в розумінні чинного законодавства. Також відповідач повідомляє, що об`єкти нерухомого майна, які розміщені за адресою Ю.Федьковича, 34-б класифіковані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як нежитлові приміщення в розрізі власників приміщень. Просить позов задовльнити.
Позивачка подала до суду заперечення щодо письмових пояснень відповідача, у яких зазначила, що вона здійснює діяльність на ринку у торговому павільйоні, що виключає нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Просить позов задовольнити.
Відповідач подав до суду додаткові пояснення, у яких вказав, що відповідно до рішення Львівської міської ради від 01.07.2016 року № 676, серед осіб, яким було передано у користування (в оренду) земельну ділянку на АДРЕСА_1 , значиться також ОСОБА_1 , як один із співкористувачів або співвласників. 
Як вважає відповідач, ОСОБА_1 , безпосередньо пов`язана із використанням земельної ділянки, однак сам факт її участі у правовідносинах з цією ділянкою не підтверджує законність здійснення діяльності на ній як на ринку. 
Львівською міською радою чітко зазначено, що об`єкти, які функціонують як торгові центри або магазини, не підлягають класифікації як ринки, навіть якщо там здійснюється торгівля. Враховуючи викладене, участь позивача у правовідносинах щодо земельної ділянки не дає підстав вважати об`єкт на АДРЕСА_1 є ринком у розумінні законодавства. Просить у позові відмовити.
Суд встановив таке.
Позивачка, ОСОБА_1 , зареєстрована фізичною особою – підприємцем, основним видом її економічної діяльності, серед іншого, є КВЕД 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна». 
Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та даними податкової служби у власності позивачки, ОСОБА_1 , перебувають об`єкти нерухомого майна, а саме: нежитлові приміщення загальною площею 343,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 (нежитлові приміщення 5-37 будівлі під літ. "Ж-1"), 87/100 у спільній частковій власності. 
Відповідно до технічного паспорта на нежитлові приміщення літ «Ж-1» від 24.02.2006 вказані вище нежитлові приміщення є торговими приміщеннями (павільйонами).
Відповідно до ухвал Львівської міської ради № 3703 від 12.07.2018 «Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» та № 1075 від 08.07.2021 року «Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2022 рік», для об`єктів нежитлової нерухомості, класифікованих як «криті ринки, павільйони та зали для ярмарків», були встановлені такі ставки податку:
- на 2021 рік – 0% розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр;
- на 2022 рік – 0% розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр;
- на 2023 рік (згідно з ухвалою №2146 від 30.06.2022 року) – 0,3% розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр.
Відповідач сформував податкові повідомлення - рішення по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021-2023 від 14.05.2024: №1853655-2411-1307-UA46060250000025047 на суму 17 909,82 гривень; №1853564-2411-1307-UA46060250000025047 на суму 29 103,46 гривень; №1853563-2411-1307-UA46060250000025047 на суму 19 999,30 гривень, які адресовані позивачці.
Позивачка, вважаючи, що їй, як власниці об`єктів нежитлової нерухомості, які використовуються нею як суб`єктом малого бізнесу, що провадить свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та /або в малих архітектурних формах на ринку, - протиправно виставлено спірні податкові повідомлення-рішеня. 

Оцінюючи обставини цієї справи та перевіряючи їх доказами, суд зазначає таке.
Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VІ (далі також ПК України).
Згідно із статтею 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкти житлової та нежитлової нерухомості.
Статтею 266 ПК України визначено платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об`єкти оподаткування, базу оподаткування, а також пільги із сплати цього податку.
Підпунктом 266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України).
Відповідно до пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно із пп.266.3.3 п.266.3 ст.266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.
Підпунктом 14.1.129-1 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені, відповідно до законодавства, до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.
Відповідно до пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (далі - податок на нерухомість), об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках.
З метою визначення механізму реалізації зазначеної норми, необхідно з`ясувати правовий статус об`єктів нерухомості, які вона охоплює. Йдеться про дві категорії відповідних об`єктів, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу: (1) малі архітектурні форми (далі - МАФ) та (2) інші об`єкти нерухомості, розташовані на ринках.
За змістом пп. «е» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України застосування означеної пільги можливе за таких умов:
- об`єктний склад: об`єкти нежитлової нерухомості;
- суб`єктний склад: суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу;
- місце проведення діяльності: малі архітектурні форми та ринки.
Отже, аналіз пп.«е» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України свідчить про те, що однією з істотних умов для звільнення від оподаткування відповідно до пп.«е» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України є ознака місця здійснення діяльності власником нерухомого майна, зокрема, на ринку. 
Іншою ж істотною умовою для звільнення від оподаткування відповідно до пп.«е» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України є провадження своєї діяльності суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу в певному об`єкті нерухомості, що розташований на ринку.
Тобто на переконання суду, для висновку про звільнення об`єкта нерухомості від оподаткування недостатньо лише того, що об`єкт нерухомості розташований на ринку, необхідно ще й провадження діяльності у цьому об`єкті нерухомості певним суб`єктом господарювання на ринку.
Відповідно до пункту 2 Правил торгівлі на ринках, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.2002 року №57/188/84/105 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 березня 2002 року за №288/6576), ринком вважається суб`єкт господарювання, створений на відведеній за рішенням місцевого органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування земельній ділянці і зареєстрований в установленому порядку, функціональними обов`язками якого є надання послуг та створення для продавців і покупців належних умов у процесі купівлі-продажу товарів за цінами, що складаються залежно від попиту і пропозицій.
Отже, провадження суб`єктом господарювання діяльності на ринку у контексті звільнення об`єкта нерухомості від оподаткування, є пов`язане з процесом купівлі-продажу товарів та надання послуг.
Як встановив суд, згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно усі об`єкти нерухомості, що є у власності позивачки мають класифікацію «нежитлові приміщення», і водночас не мають класифікаційних ознак приналежності до класу будівель, що пов`язані з ринковим господарством.
Крім того, зважаючи на твердженння позивачки, що її господарська діяльність на ринку зводиться до здавання належного їй на праві власності майна в оренду, то суд, з урахуванням викладеного, висновує, що означена діяльність позивачки не є такою, що має ознаки пов`язаної із ринком. 
Отже, суд не має підстав для висновку, що при оподаткуванні об`єктів нерухомості, належних позивачці, підлягає застосуванню пільга, передбачена пп.«е» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.
Таким чином, відповідач, визначивши позивачці грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, діяв на підставі, у порядку та спосіб, що визначені податковим законодавством.
Тому суд дійшов висновку про правомірність спірних податкових повідомлень-рішень, а відтак про необґрунтованість позовних вимог.
З огляду на зазначене у позові слід відмовити.
Судовий збір, сплачений позивачкою, відповідно до ст. 139 КАС України не розподіляється.
Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 295 КАС України, суд
вирішив:
у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Львівській області (79026, м. Львів, вул. Стрийська, 35, ЄДРПОУ ВП 43968090), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Львівської міської ради (79000, м. Львів, площа Ринок, 1; ЄДРПОУ 04055896) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.
Судовий збір не розподіляти.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 10.03.2026.

Суддя Лунь З.І.