Номер провадження: 22-ц/813/3194/26 
Справа № 522/1965/24
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С., 
за участю:
секретаря Козлової В.А.,
представника ГУ НП в Одеській області – Ясинецької Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ОДЕСЬКІЙ ОБЛАСТІ на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2025 року, повний текст якого складено 21 листопада 2025 року та ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі: Одеської обласної прокуратури, ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ОДЕСЬКІЙ ОБЛАСТІ, треті особи: Київський районний суд м. Одеси, ДЕРЖАВНА КАЗНАЧЕЙСЬКА СЛУЖБА УКРАЇНИ, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,

встановив:

09.02.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі: Одеської обласної прокуратури, ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ОДЕСЬКІЙ ОБЛАСТІ (далі – ГУНП в Одеській області), треті особи: Київський районний суд м. Одеси, ДЕРЖАВНА КАЗНАЧЕЙСЬКА СЛУЖБА УКРАЇНИ (далі - ДКС України), про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури у розмірі 3 967 708,00 грн.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач незаконно перебував під слідством, судом та під вартою у кримінальному провадженні № 42016162020000026 від 18.05.2016 року упродовж 45 місяців та 25 місяців, до закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості у суді і вичерпанням можливості їх отримання. Посилаючись на те, внаслідок вищевказаного, позивач дуже засмутився, його моральний стан став пригнічений, з`явилося сильне душевне хвилювання, моральне переживання та емоційне напруження. Довготривале перебування під страхом кримінальної відповідальності за злочин порушило його нормальні стосунки з оточуючими людьми, очорнило та принизило в очах всіх близьких людей, та викликало недовіру в родичів, його репутація була зруйнована. У зв`язку з цим позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено частково. 
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури у розмірі 456 799,98 грн.
В іншій частині позовних вимог було відмовлено (т.2, а.с.145-155).
В апеляційній скарзі ГУНП в Одеській області ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.162-165).
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.2, а.с.195-197).
У відзиві ДКС України погоджується з апеляційною скаргою ГУНП в Одеській області та просить її задовольнити, посилаючись на необґрунтованість рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2025 року (т.2, а.с.203-207).

Вирішуючи питання про слухання справи за участю представника ГУНП в Одеській області та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить з того, що всі учасники справи були належним чином повідомленні про час та місце слухання справи (т.224-229).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково та стягуючи з держави на користь позивача моральну шкоду у розмірі 456 799,98 грн., суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 24.03.2016 року по 26.02.2021 року, тобто 57 місяців 3 дні, з яких під вартою з 25.01.2018 року по 17.09.2019 року та тим самим позивачу була спричинена моральна шкода (т.2, а.с.146-155).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
За правилами ч.ч.1-2 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (стаття 1 зазначеного Закону).
Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.
До реабілітуючих підстав належать: 
- відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; 
- не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати.

З матеріалів справи вбачається, що СВ Малиновського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42016162020000026 від 18.05.2016, у якому 24.05.2016 року слідчим СВ Малиновського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області Романову В.В. та ОСОБА_1 повідомлено про підозру за ч. 3 ст. 368 КК України (т.2, а.с.137-139).
Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у провадженні здійснювалось групою прокурорів у складі прокурорів колишньої прокуратуриМалиновського району м. Одеси.
У ході досудового розслідування ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 26.05.2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави ОСОБА_3 у розмірі 57 630 грн., ОСОБА_1 - 48 025,00 грн. На підставі внесення застави ОСОБА_3 та ОСОБА_1 26.05.2016 року звільнено з під варти.
За результатами досудового розслідування обвинувальний акт затверджено прокурором прокуратури Малиновського району м. Одеси та 15.07.2016 року направлено до Київського районного суду м. Одеси для розгляду по суті.
Вироком Київського районного суду м. Одеси від 25.01.2018 року у кримінальному провадженні № 42016162020000026 від 18.05.2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 засуджено за ч. 3 ст. 368 КК України до 6 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням функцій представника влади, строком на 3 роки з конфіскацією майна, за винятком майна, що не підлягає конфіскації згідно з Законом. До набрання вироком законної змінено застосований до ОСОБА_1 запобіжний захід у виді застави, на запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши під варту в залі суду негайно (т.1, а.с.14-47).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.02.2021 року апеляційні скарги задоволено частково.
Вирок Київського районного суду м. Одеси від 25.01.2018 року відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016162020000026 від 18.05.2016 року скасовано.
Кримінальне провадження №42016162020000026, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.05.2016 року за правовою кваліфікацією за ч.3 ст.368 КК України відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримання (а.с.50-63).
Відповідно до листа Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» МЮУ від 26.02.2024 року № 5/6-2-24/2ПІ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заарештований 25.01.2018 року Малиновським ВП в м. Олесі ГУНП в Одеській області.26.01.2018 прибув до ДУ «Одеський слідчий ізолятор». Засуджений 25.01.2018 Київським районним судом м. Одеси за ст. 368 ч.3 КК України на строк 6 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані із здійсненням функцій представника влади строком на 3 роки з конфіскацією майна. за винятком майна. що не підлягає конфіскації згідно з законом. Відповідно до 4.5 ст.72 КК України зарахувати строк попереднього ув`язнення з 23.05.2016 року по26.05.2016 року. Згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 17.09.2019. кер. ст. 176-178, 202, 532 КПК України змінено міру запобіжного заходу тримання під вартою під заставу в сумі 48 025 гривень. ОСОБА_1 звільнений 17.09.2019 року із зали суду. Перебував під вартою з 25.01.2018 по 17.09.2019, тобто 1 рік 07 місяців 23дні (т.1, а.с.178).
Таким чином ОСОБА_1 знаходився під вартою в умовах ДУ «Одеській слідчий ізолятор» з 25.01.2018 року по 17.09.2019 року.
Постановою колегії суддів Третьої судової палати Верховного суду від 06.10.2021 року у справі № 520/8432/16-к касаційну скаргу було залишено без задоволення, а ухвалу Одеського апеляційного суду від .02.2021 року щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишено без змін (т.1, а.с.64-68).
Тобто, ОСОБА_1 перебував під слідством і судом кримінальному провадженні № 42016162020000026 від 18.05.2016 року з 24.05.2016 року (дата пред`явлення підозри) до 26.02.2021 року (дата набрання законної сили ухвалою Одеського апеляційного суду), що становить 57 місяців та 3 днів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі – Закон1) передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.
Така підстава є реабілітуючою по своїй суті та передбачена п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону1 як підстава для відшкодування шкоди. 
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно з п.1 ст. 1, п. 5 ст. 3 Закону1 відшкодування шкоди підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, наведених у ст. 1 Закону1, громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону1 відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру законне містить.
Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.
Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Положеннями ст. 4 Закону1 передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 Закону1, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц). 
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Таким чином, з врахуванням відсутності в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення та тривалого перебування останнього під слідство і судом, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та позивач має право на відшкодування моральної шкоди.

Заявник апеляційної скарги посилається на те, що розмір моральної шкоди - 456 799,98 грн., є завищеною та необґрунтованою, посилаючись на ст. 13 Закону1. 
Проте, апеляційний суд погоджується з визначеним розміром моральної шкоди, оскільки він є обґрунтованим та таким, що відповідає принципи розумності та справедливості, з огляду на наступне. 
Суд першої інстанції правильно застосував ч. 3 ст. 13 Закону1, визначивши мінімальний розмір відшкодування на основі мінімальної заробітної плати на час розгляду справи - 8 000,00 грн. у 2025 році, відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік».
Період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом становив 57 місяців і 3 дні (з 24.05.2016 року по 26.02.2021 року), з яких під вартою - з 25.01.2018 року по 17.09.2019 року (1 рік 7 місяців 23 дні).
Розрахунок (57 міс. * 8 000,00 грн. + 3 дні х 266,66 грн/день = 456 799,98 грн.) є точним і мінімальним та гарантованим державою.
Такий розмір моральної шкоди не може бути зменшеним, а суд вправі його збільшити за обставин справи, але в даному випадку суд обмежився мінімумом, враховуючи воєнний стан, введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022.
Крім того, слід зазначити, що вищевказаний Закон не встановлює верхньої межі, а лише мінімум. Компенсація моральної шкоди в українському праві аргументується тим, що розрахунок на основі мінімальної зарплати є пропорційним принципам справедливості (ст. 3 ЦК України) та відповідає практиці Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) (справа «Станков проти Болгарії», 2007, § 62), де компенсація повинна бути поміркованою, але достатньою для відновлення.
В апеляційній скарзі ГУНП в Одеській області також стверджує про відсутність доказів на підтвердження моральних страждань позивача. При цьому апелянт посилається на ч. 2 ст. 78 ЦПК України та постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Проте, суд першої інстанції обґрунтовано встановив наявність моральної шкоди, заподіяної позивачу на підставі ухвали Одеського апеляційного суду від 26.02.2021 року, якою було скасовано вирок відносно ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримання. Постановою Верховного Суду від 06.10.2021 року ухвала Одеського апеляційного суду від 26.02.2021 року була залишена без змін. 
Як зазначалось вище, така підстава є реабілітуючою по своїй суті та передбачена п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону як підстава для відшкодування шкоди. Таким чином позов є обґрунтованим та позивач має право на стягнення моральної шкоди.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Судом першої інстанції було правильно враховано душевні страждання позивача: порушення репутації, недовіру родичів, стрес від тримання під вартою.
Страждання вважаються доведеними самим фактом незаконного переслідування.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц.
В апеляційній скарзі апелянт також, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц, стверджує, що сума призводить до збагачення.
Проте, суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення врахував принципи розумності, визначені у ст. 3 ЦК України, обмежившись мінімумом, з урахуванням воєнного стану та потреб держави. Це відповідає балансу інтересів: компенсація не перевищує гарантованого мінімуму, але відновлює порушені права, передбачені ст.ст. 29 Конституції України. Принципи відшкодування шкоди державою підкреслює, що в умовах воєнного стану суди повинні застосовувати мінімум, але не зменшувати його нижче закону, щоб уникнути дискримінації потерпілих.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційну скаргу ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ОДЕСЬКІЙ ОБЛАСТІ залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2025 року залишити без змін.
Стягнути З ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ОДЕСЬКІЙ ОБЛАСТІ, код ЄДРПОУ: 40108740, на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 453,44 (одну тисячу чотириста п`ятдесят три гривні 44 копійки).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Через участь суддів даної колегії суддів в інших цивільних, адміністративних і кримінальних справах, через надмірне навантаження справ на одного суддю Одеського апеляційного суду, через відключення електроенергії в приміщенні Одеського апеляційного суду, а також через перебування судді Комлевої О.С. у відпустці, повне судове рішення складено 20.04.2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева