ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2026 р. м. Київ 
Справа № 911/3632/25 

Господарський суд Київської області у складі:
cудді Ейвазової А.Р., 
розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Дакота» до фізичної особи-підприємця Аветчина Дмитра Володимировича про стягнення 205 432,39грн, без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД Дакота» (далі – позивач, ТОВ «ТД Дакота») звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи-підприємця Аветчина Дмитра Володимировича (далі – відповідач, ФОП Аветчин Д.В.) про стягнення 205 432,39грн, з яких: 147 000грн – основний борг; 831грн – 3% річних за період 04.09.2025 по 23.11.2025; 13 501,39грн – пеня за період з 04.09.2025 по 10.11.2025; 44 100грн – штраф.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором від 02.05.2025 №2617716631 поставки товару та надання послуг в частині оплати переданого товару в установлений договором строк (а.с.1-3).
Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.12.2025: відкрито провадження у даній справі за відповідним позовом; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження; встановлено строки для подання учасниками заяв по суті (а.с.40-41).
Відповідна ухвала доставлена до електронних кабінетів сторін 29.12.2025 о 12:27, про що свідчать довідки про доставку електронного листа (т.2 а.с.42-43).
Ухвала суду, як вбачається із змісту п.1 ч.1 ст.232 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), є видом судового рішення.
В силу п.2 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Таким чином, відповідна ухвала вважається врученою сторонам 29.12.2025.
В силу ч.1 ст.251 ГПК України у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
У строк, встановлений ч.1 ст.251 ГПК України, відповідач не скористався правом на подання відзиву; із заявою про поновлення встановленого законом строку для подання відзиву відповідач не звертався.
Відповідно до ч.1 ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
Граничний строк розгляду відповідної справи, визначений ч.1 ст.248 ГПК України, сплив.
Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини.
02.05.2025 між ТОВ «ТД Дакота» (далі – постачальник та/або виконавець) та ОСОБА_1 (далі – покупець) в електронній формі укладено договір №2617716631 поставки товару та надання послуг (відстрочка платежу) (а.с.6-8; далі – договір).
Згідно п.п.1.1,1.2 договору: в порядку та на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, постачальник зобов`язується передати (поставити) покупцеві, автомобільні товари (далі – товар) за номенклатурою, в строки та на умовах відповідно до специфікацій, приймає на себе виконання шиномонтажних послуг по обслуговуванню шин покупця, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар та надані послуги; поставка товару на підставі цього договору здійснюється окремими партіями, відповідно до заявок покупця, видаткових накладних до цього договору, оформлених на підставі поданих покупцем заявок.
В силу п.п.2.2,2.3 договору: строк оплати товару становить 21 календарний день з моменту підписання видаткової накладної; розрахунок за надані послуги проводиться протягом 5 банківських днів після підписання сторонами акту надання послуг шляхом перерахування на поточний рахунок виконавця замовником суми, зазначеної в рахунку.
Відповідно до п.п.3.1-3.3, 3.5, 3.7 договору: покупець, в залежності від власних потреб, надає постачальнику замовлення у письмовій формі чи іншим способом; замовлення повинно містити чітко сформульовані вимоги (асортимент та кількість); отримавши замовлення, постачальник не пізніше 24 годин приймає його і надає покупцю рахунок-фактуру для проведення оплати, а покупець погоджується з ним або відмовляється від нього і надає покупцю обґрунтовану відповідь; постачальник поставляє товар окремими партіями у відповідності до заявок покупця, не пізніше 5 робочих календарних днів з моменту отримання покупцем підтвердження на виконання заявки, в окремих випадках строк поставки може бути змінено; датою відвантаження є дата, вказана в видатковій накладній; місце поставки, строки, ціна, кількість та асортимент товару у відповідності з правилами «Інкотермс 2010» вказується у заявках на кожну партію продукції; товар вважається прийнятим з моменту підписання видаткової накладної представником покупця; у випадку доставлення товару у пункт призначений покупцем, покупець зобов`язаний передати кур`єром або надіслати поштою підписану видаткову накладну та оригінал довіреності на отримання товару або підтвердити електронну видаткову накладну відповідно до розділу 8.
Покупець, як передбачено п.5.4 договору, зокрема, зобов`язаний своєчасно здійснювати необхідні розрахунки з постачальником, а за порушення такого зобов`язання, нести відповідальність визначену п.п.6.2,6.3 договору, а саме: за затримку платежів у відповідності до розділу 2 цього договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за весь час прострочення оплати від загальної суми заборгованості, а за затримку платежів у відповідності до розділу 2 цього Договору більше ніж на 60 календарних днів після закінчення строку оплати покупець сплачує штраф у розмірі 30% від простроченої суми на підставі письмової вимоги постачальника. 
Пунктом 8.1 договору визначено, що: з метою оптимізації документообігу між сторонами, підвищення рівня збереження та захисту переданих документів та інформації, що міститься в них, а також заміни паперових юридично значущих первинних документів, що містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення на електронні документи (далі - ЕД), сторони домовились здійснювати документообіг в електронному вигляді та обмін первинними документами (рахунки, видаткові накладні, акти виконаних робіт, наряди, акти звірки взаємних розрахунків, заявки, специфікації, додаткові угоди) у вигляді електронних документів із застосуванням до них електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП) засобами телекомунікаційного зв`язку за допомогою відповідних систем електронного документообігу; у разі використання сторонами різних систем електронного документообігу або ЕЦП різних центрів сертифікації ключів – зазначені системи або ЕЦП повинні мати можливість взаємної роботи та верифікації ключів один з одним.
При використанні електронного документообігу датою здійснення господарської операції при виконанні умов укладених правочинів (договорів) буде вважатися дата складання первинного документа (дата, зазначена на самому документі як його обов`язковий реквізит), незалежно від дати накладання КЕП/ЕЦП сторонами (п.8.5 договору).
Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2025, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань; договір вважається автоматично пролонгованим на наступний рік, якщо сторони за 15 календарних днів до моменту припинення його дії не мають наміру розірвати цей договір (п.9.1 договору).
Відповідний договір підписано сторонами в електронній формі шляхом накладення електронного підпису сторін та печатки позивача.
На виконання взятих на себе зобов`язань позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 212 300грн з ПДВ, що підтверджується підписаними сторонами в електронній формі видатковими накладними, а саме від:
- 02.05.2025 №1906 на суму 56 800грн (а.с.9,зворот-а.с.10);
- 18.06.2025 №2726 на суму 8 500грн (а.с.11,зворот-а.с.12);
- 13.08.2025 №3886 на суму 126 500грн (а.с.13,зворот-а.с.14);
- 14.08.2025 №3914 на суму 20 500грн (а.с.15,зворот-а.с.16).
Для оплати переданого товару позивач виставив відповідачу рахунки на оплату від: 02.05.2025 №3479 на суму 56 800грн (а.с.9), 18.06.2025 №4857 на суму 8 500грн (а.с.11), 13.08.2025 №6795 на суму 126 500грн (а.с.13), 14.08.2025 №6831 на суму 20500грн (а.с.15).
Відповідач зобов`язання з оплати переданого товару за вказаними видатковими накладними виконав частково, сплативши 65 300грн, що підтверджується платіжними інструкціями в національній валюті, а саме від: 
 16.05.2025 №109 на суму 56 800грн - оплата товару за рахунком від 02.05.2025 №3479 (а.с.10, зворот);
 09.07.2025 №553 на суму 8 500грн - оплата товару за рахунком від 18.06.2025 №4857 (а.с.12, зворот).
23.10.2025 позивач звернувся до відповідача з претензією від 22.10.2025 б/н, в якій просив сплатити суму боргу за поставлений товар у розмірі 147 000грн (а.с.18). В якості доказів направлення згаданої претензії позивач надав поштову накладну №0407900451990 (а.с.18,зворот).
Крім того, відповідно до вимоги від 11.11.2025 б/н позивач вимагав від відповідача сплатити борг за переданий товар у розмірі 147 000грн, а також пеню та штраф в розмірі 30% (а.с.17). 
На підтвердження направлення вказаної вимоги відповідачу надано: поштову накладну №0216300062280; опис вкладення до відправлення, прийнятого за такою накладною та фіскальний чек від 11.11.2025 щодо оплати послуг пересилання відправлення (а.с.17,зворот).
Звертаючись до суду з відповідним позовом позивач стверджує про наявність у відповідача боргу у розмірі 147000грн.
Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов`язку розрахуватись за поставлений товар та застосування до нього відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення зобов`язання з оплати товару у встановлений договором строк.
Заявлені позивачем вимоги суд вважає частково обґрунтованими з наступних підстав.
Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст.ст.173, 174, ч.1 ст.175 ГК України (тут і надалі у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ч.1 ст.175 ГК України.
Згідно ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; при цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Так, як установлено ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Укладений сторонами договір за своєю правовою природою є змішаним договором, оскільки містить як зобов`язання з поставки товару, так і зобов`язання із надання певних послуг – шиномонтажу.
Отже, фактично такий договір містить елементи, характерні для договорів поставки та надання послуг.
Зазначене не суперечить загальним засадам, оскільки ч.4 ст.179 ГК України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Враховуючи, що позивачем заявлені вимоги лише в частині невиконання відповідачем обов`язку з оплати переданого йому товару, суд вважає за необхідне під час розгляду відповідної справи застосувати норми, якими врегульовані відносини поставки.
При цьому, аналізуючи зміст зобов`язань сторін за договором в цій частині, суд дійшов висновку, що такий договір містить загальні положення щодо організації майбутніх поставок товару, однак, сам по собі, без специфікацій, що деталізують умови поставки кожної окремої партії товару, які узгоджені сторонами, не є договором поставки, оскільки містить лише посилання на поставку товару, однак, не містить асортименту та кількості певного товару, що має поставити позивач відповідачу, ціну такого товару тощо. 
Так, згідно ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки одна сторона – постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні – покупцеві товар (товари), а покупець - прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу ч.1 ст.266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках; предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Частиною 2 цієї статі установлено, що загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.
Схоже із ст.265 ГК України визначення надано і ст.712 ЦК України, відповідно до якої продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Укладений договір не містить загальної кількості товарів, що мають постачатись за договором. Поряд з цим, у суду відсутні підстави вважати, що між сторонами не виникло відносин з поставки певних партій товару, що здійснювалась на загальних умовах, визначених укладеним договором, оскільки наявність таких відносин підтверджується діями сторін – передачею такого товару відповідачу позивачем та прийняття його відповідачем без зауважень (у т.ч. щодо кількості, асортименту, ціні тощо), що підтверджено підписаними сторонами видатковими накладними, здійсненням часткової оплати товару.
Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 662 ЦК України визначено, що: продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Положеннями ч.1 ст.664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару; договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
За загальним правилом, визначеним ч.1 ст.692 ЦК України, яким установлена черговість виконання взаємних зобов`язань, виконання зобов`язання з передачі товару передує виконанню зобов`язання з оплати. Так, як визначено ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 
Вказаний порядок виконання взаємних зобов`язань за договором визначений п.2.2 договору та передбачає, що розрахунок за товар здійснюється після його передачі.
Так, враховуючи умови договору, виконання позивачем обов`язку з передачі товару, відповідач мав здійснити остаточний розрахунок за товар, у строк, встановлений п.2.2 договору – протягом 21 календарного дня після підписання видаткової накладної, а саме позивач мав розрахуватись за товар, переданий відповідно до видаткової накладної від: 
- 02.05.2025 №1906 – до 23.05.2025 включно;
- 18.06.2025 №2726 – до 09.07.2025 включно;
- 13.08.2025 №3886 – до 03.09.2025 включно;
- 14.08.2025 №3914 – до 04.09.2025 включно.
Між тим, відповідач лише розрахувався за товар, переданий за видатковими накладними від 02.05.2025 №1906 та від 18.06.2025 №2726. Під час розгляду справи відповідачем не надано доказів повернення переданого товару або його оплати у розмірі, що перевищує заявлений позивачем розмір оплати.
Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого товару у встановлений строк, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання.
В силу ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За таких обставин, вимоги про стягнення з відповідача 147 000грн основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 831грн – 3% річних за період 04.09.2025 по 23.11.2025.
В силу ст.617 ЦК України, ч.2 ст.218 ГК України (в редакції, чинній на момент укладення договору та виникнення правовідносин, а також порушення зобов`язання з оплати) відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Як визначено ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки відповідач допустив порушення зобов`язання з оплати отриманого товару, вимоги позивача про сплату боргу з урахуванням процентів є обґрунтованими.
При цьому, позивач у розрахунку процентів здійснює їх нарахування лише на борг у розмірі 126 500грн за товар, переданий за накладною №3886 від 13.08.2025 (а.с.5).
За розрахунком суду, враховуючи період прострочення, розмір основного боргу саме за товар, переданий за вказаною накладною,, проведені оплати, розмір 3% річних за період з 04.09.2025 по 23.11.2025 складає 842,18грн. 
Розбіжності у розрахунках 3% річних спричинені невірним визначенням позивачем кількості днів у згаданому періоді, оскільки у такому періоді не 80, а 81 день.
Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що у суду відсутні підстави для виходу за межі заявлених вимог, відповідно до ч.2 ст.237 ГПК України, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню у заявленому розмірі. Отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 831грн - 3% річних.
Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 13 501,39грн пені за період з 04.09.2025 по 10.11.2025 та 44 100грн штрафу, який нарахований на загальний боргу розмірі 147 000грн.
Заявлені у відповідній частині вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.
В силу ч.1 ст.216, ч.1 ст.218 ГК України (норми якого підлягають застосуванню до відносин сторін, оскільки діяли на момент виникнення спірних правовідносин та укладення договору, а також у момент порушення строку оплати) підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч. 2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. пеня (ч.1 ст.230 ГК України).
Відповідно до ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Як установлено п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно ч.ч.2, 3 ст.549 ЦК України: штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Як визначено ч.2 ст.343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Аналогічне обмеження щодо розміру пені, що нараховується у зв`язку з несвоєчасним виконання грошового зобов`язання, встановлено також ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».
В силу ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Розмір пені, встановлений п.6.2 договору, не перевищує максимального розміру пені відповідно до вищевказаних положень законодавства; пеня позивачем нарахована з урахуванням обмеження періоду її нарахування, встановленого ч.6 ст.232 ГК України, що діяла під час укладення сторонами договору та досягнення згоди щодо застосування відповідної відповідальності, а також в момент порушення строку оплати.
Оскільки відповідач допустив порушення зобов`язань у вигляді прострочення оплати переданого товару, позивач набув права вимагати сплати пені, передбаченої п.6.2 договору. 
За розрахунком суду, враховуючи розмір боргу, період прострочення, розмір облікових ставок НБУ у періоді прострочення, розмір пені за загальний період з 04.09.2025 по 10.11.2025 складає 8 472,34грн. 
Розбіжності у розрахунках з позивачем спричинені арифметичними помилками, допущеними позивачем, оскільки за період з 04.09.2025 по 10.11.2025 розмір пені складатиме 7305,81грн /126 500*(2*15,5:365)*68:100/, а не 11 642,78грн, а за період з 05.09.2025 по 10.11.2025 – 1 166,53грн /20 500*(2*15,5:365)*67:100/, а не 1 858,61грн.
Отже, вимоги в частині стягнення пені суд задовольняє у розмірі 8 472,34грн, а у задоволенні вимог в частині стягнення пені у розмірі 5 029,05грн – відмовляє.
Враховуючи, що прострочення оплати товару триває більше 60 календарних днів, в силу п.6.3 договору, позивач набув права вимагати сплати штрафу.
За розрахунком суду, розмір штрафу за порушення зобов`язання з оплати товару, нарахований у розмірі, встановленому п.6.3 договору, складає 44 100грн.
Отже, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 44 100грн є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. 
У даній справі відповідач не подавав заяв про зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій – штрафу та пені, та доказів у підтвердження існування обставин, що могли бути підставою для цього.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені частково, витрати на оплату позову судовим збором у розмірі 3 081,49грн, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню йому за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 3 006,05грн /(147 000+831+8 472,34+44 100)*3 081,49:205 432,39/.
У поданій позовній заяві позивач не вказав орієнтовного розрахунку сум судових витрат, а лише зазначив про розмір понесених витрат на оплату судового збору, а також ознайомив з вартістю певних видів послуг, що надаються на підставі договору про надання правової допомоги, а саме: 8 000грн – консультація, підготовка позовної заяви, подача документів до суду; 1 500грн - за участь в судовому засіданні (а.с.2,зворот). Остаточного розрахунку відповідних витрат та заяви про розподіл витрат у певному остаточному розмірі позивач до ухвалення рішення не подав, отже, питання про відшкодування таких витрат даним рішенням не вирішується.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 232-233, 237-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Аветчина Дмитра Володимировича (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Дакота» (ідентифікаційний код 41323370, 03057, м. Київ, вул. Гетьмана Вадима, буд. 1-А, оф. 1021) 147 000грн – основного боргу, 831грн – 3% річних, 8 472,34грн – пені, 44 100грн – штрафу, а також 3 006,05грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.
3. Відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 5 029,05грн - пені. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова