П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 року 
м. Рівне

Справа № 570/1103/25
Провадження № 22-ц/4815/286/26

Головуючий у Рівненському районному суді
Рівненської області: суддя Гладишева Х.В.
Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено
20 жовтня 2025 року в м. Рівне
без фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу
Повний текст рішення складено: 27 жовтня 2025 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач: Акціонерне товариство "Сенс банк";
відповідач: ОСОБА_1 ;

за участі: учасники справи і їх представники в судове засідання не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Сенс Банк" – адвоката Дворської Альони Русланівни на заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У березні 2025 року в суд звернулося Акціонерне товариство "Сенс Банк" (далі - АТ "Сенс Банк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №501408245 у розмірі 455 890,07 гривень.
Мотивуючи свої вимоги, позивач покликався на те, що 17 грудня 2021 року між АТ "Альфа Банк" (в подальшому - АТ "Сенс Банк") та ОСОБА_1 укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №501408245 на таких умовах: тип кредиту — "Кредит готівкою"; сума кредиту — 250 000 гривень; процентна ставка — 35 % річних, тип ставки — фіксована; строк кредиту — 60 місяців; дата повернення кредиту — 17 грудня 2026 року; порядок повернення кредиту — графік платежів: до 17 числа кожного місяця з дати надання кредиту до повного погашення кредиту по 8 872,58 гривень, загальна кількість платежів 60; для повернення заборгованості за Угодою визначено використовувати рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Банку.
Свої зобов`язання за договором щодо надання позичальнику кредиту позивач виконав в повному обсязі. Однак відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заявлена до стягнення заборгованість, яка складалася з: 244 453,31 гривень — заборгованість за тілом кредиту, 211 436,76 гривень — заборгованість за простроченими відсотками. При цьому зверталася увага й на те, що з метою досудового врегулювання спору на адресу позичальника направлялася досудова вимога щодо виконання договірних зобов`язань, проте ОСОБА_1 залишив її без вирішення.
Заочним рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ "Сенс Банк" заборгованість за кредитним договором №501408245 від 17 грудня 2021 року у розмірі 261 609,47 гривень, з яких: 50 172,71 гривень — заборгованість за тілом кредиту, 211 436,76 гривень — заборгованість за відсотками.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ "Сенс Банк" 3 139,31 гривень судового збору та 4 000 гривень витрат на правничу допомогу.
Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що банк не набув права на погашення всієї кредитної заборгованості за кредитним договором достроково, а на час пред`явлення позову АТ "Сенс Банк" має право лише на стягнення з відповідача простроченої заборгованості та відсотків станом на 07 серпня 2024 року, яка згідно з розрахунком заборгованості становить 261 609,47 гривень, де: 50 172,71 гривень — заборгованість за тілом кредиту, 211 436,76 гривень — заборгованість за процентами.
На рішення суду представником АТ "Сенс банк" – адвокатом Дворською А.Р. подано апеляційну скаргу, де посилалася на його незаконність і необґрунтованість, що полягали в невідповідності висновків, обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо відсутності у позивача підстав для дострокового стягнення заборгованості у зв`язку із тим, що незважаючи на направлення банком вимоги про досудове врегулювання, відповідач її не отримав. 
Зверталася увага суду на те, що відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі 487/3170/22, від 19 січня 2022 року у справі № 361/3222/19, належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Крім того, належним дотриманням процедури повідомлення боржника про вимогу стосовно усунення порушення також, визнається таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Вказані вимоги банком було виконано, адже матеріалами справи підтверджені обставини направлення банком 02 квітня 2024 року на вказану відповідачем ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору зареєстровану адресу проживання вимоги про дострокове погашення кредиту. Тобто банк належним чином повідомив відповідача про необхідність дострокового повернення кредитних коштів, а сам лише факт неотримання ним письмової вимоги не свідчить про порушення банком досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором споживчого кредиту. 
Тим паче, жодних заперечень з цього приводу відповідач в суді попередньої інстанції не висловлював. Зважала й на те, що й факт заборгованості відповідачем у встановленому законом порядку також не було спростовано. Оскільки судом встановлено наявності договірних правовідносин та факт отримання коштів позичальником, враховуючи невиконання останнім своїх зобов`язань та недопустимість односторонньої відмови від договору, заявлена заборгованість підлягала стягненню у повному обсязі.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча про таке право роз`яснювалося ухвалою Рівненського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Статтями 526, 610, 611, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина 1); позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3).
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1); до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2); особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3).
Згідно із пунктом 22 ч. 1 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".
Відповідно до пункту 11 ч.1 ст. 1, ч. 4 ст. 16 Закону України "Про споживче кредитування"споживчий кредит (кредит) - це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит (абзац 1); кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені (абзац 2); якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від банку. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність (абзац 3).
З матеріалів справи вбачається, що 17 грудня 2021 року ОСОБА_1 підписав оферту на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501408245 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ "Альфа-Банк". Оферта, зокрема, містила такі умови кредитування: тип кредиту — "кредит готівкою", сума кредиту — 250 000 гривень, процентна ставка, відсоток річних — 35 %, тип ставки — фіксована, яка може бути змінена шляхом укладення відповідної угоди, строк кредиту — 60 місяців.
Того ж дня шляхом підписання акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501408245 банк прийняв пропозицію на зазначених умовах. 
Крім того, 17 грудня 2021 року позичальник підписав паспорт споживчого кредиту і додаток № 1 до угоди про надання кредиту, яким погоджено графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості усіх супровідних послуг.
З меморіального ордеру № 785984146 від 17 грудня 2021 року видно, що ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 250 000 гривень на банківський рахунок, призначення платежу "надання кредиту за кредитним договором № 501408245 від 17 грудня 2021 року". 
Користування відповідачем кредитними коштами, наданими за кредитним договором № 501408245, підтверджується банківською випискою. В сукупності з розрахунком заборгованості встановлено, що відповідач двічі здійснив оплату на погашення кредитної заборгованості - 17 січня 2022 року в сумі 10 001 гривень та 15 лютого 2022 року в сумі 10 050 гривень, після чого припинив оплачувати кредитну заборгованість згідно з узгодженим сторонами графіком платежів.
Як убачається з досудової вимоги про усунення порушень (номер за штрих-кодом SBV03-20240328-303), адресованої ОСОБА_1 , АТ "Сенс Банк" розраховано загальну суму заборгованості станом на 25 березня 2024 року у розмірі 422 636,45 гривень. Відповідачу було запропоновано у строк 30 днів погасити заборгованість та повернути кредит у повній непогашеній сумі. 
Пред`являючи позов, банк просив стягнути заборгованість, обліковану станом на 07 серпня 2024 року в розмірі 455 890,07 гривень, з яких 244 453,31 гривень склала заборгованість за тілом кредиту, 211 436,76 гривень — заборгованість за простроченими відсотками.
Факт отримання кредитних коштів ОСОБА_1 та узгодження сторонами істотних умов кредитного договору № 501408245 від 17 грудня 2021 року є доведеним і підтверджується матеріалами справи. 
З огляду на презумпцію винуватості боржника, визначену ч.2 ст. 614 ЦК України, та правомірність правочину, що встановлено ст. 204 ЦК України, підстави позову є обґрунтованими, а порушені права банку підлягають захисту в обраний ним спосіб.
Предметом дослідження суду апеляційної інстанції є правомірність визначення розміру заборгованості в контексті положень Закону України "Про споживче кредитування". Ключовим спірним питанням залишається дотримання кредитодавцем засад дострокового стягнення заборгованості, зокрема, правомірність та належність процедури направлення споживачу вимоги про усунення порушень зобов`язань. 
Отже, остаточне вирішення спору потребує правової оцінки відповідності дій АТ "Сенс Банк" вимогам спеціального законодавства, що регулює порядок дострокового повернення частини позики та процентів, яка відповідно до наданого розрахунку станом на 07 серпня 2024 року банком обліковувалася в сумі 455 890,07 гривень, з яких 244 453,31 гривень склало тіло кредиту та 211 436,76 гривень - відсотки.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження №14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, "непред`явлення повідомлення (вимоги) про дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту, чи в разі її направлення: до встановленої дати дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або до закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення, саме по собі не є необхідною умовою подальшого задоволення позову. Таким чином, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів. Ненаправлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту через суд - виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту".
У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України "Про захист прав споживачів" в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: "суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту".
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц вказувала, що, визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.
Також у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду висновувала і щодо направлення вимоги позичальнику. Так, "позивач стверджує, що направлення повідомлення (вимоги) є правом, а не обов`язком банку. Тому ненаправлення такого повідомлення (вимоги) не позбавляє банк можливості дострокового стягнення заборгованості. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду зауважує, що позивач переконував суд, що направив відповідне повідомлення (вимогу) як позичальнику, так і його поручителю. Проте суди вказали, що всупереч умовам кредитних договорів позивач відправив ці повідомлення (вимоги) рекомендованими листами, а не цінними листами з описом вкладення та повідомленням про вручення. Тому суди не змогли встановити, як те, чи справді позивач відправив відповідачам відповідні повідомлення (вимоги), так і те, чи були останні вручені адресатам. Враховуючи наведене, порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами".
Разом з тим належним дотриманням процедури повідомлення боржника про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання (зокрема у разі зміни адреси проживання без повідомлення іпотекодержателя).
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 361/3222/19 (провадження № 61-2788св21), від 15 листопада 2023 року у справі № 754/8583/20 (провадження № 61-10244св23), від 07 березня 2024 року у справі № 487/3170/22 (провадження № 61-17884св23), від 18 лютого 2025 року у справі № 754/2820/20 (провадження № 61-4164св24).
При цьому суд попередньої інстанції при розв`язанні спору виходив із того, що банк не набув права на погашення всієї кредитної заборгованості, а має право лише на стягнення з відповідача простроченої заборгованості та відсотків станом на 07 серпня 2024 року, яка, на думку суду, відповідно до наданого розрахунку становила 261 609,47 гривень, з яких: 50 172,71 гривень — заборгованість за тілом кредиту, 211 436,76 грн. — заборгованість за процентами.
Проте такий висновок колегія суддів вважає хибним.
Навпаки, з наданого АТ "Сенс Банк" розрахунку заборгованості видно, що станом на 07 серпня 2024 року заборгованість становила за кредитом - 244 453,31 гривень, за відсотками - 211 436,76 гривень. Натомість, сума в розмірі 261 609,47 – це тих же 211 436,76 гривень відсотків, які нараховані по завершення облікованого періоду та 50 172,71 гривень заборгованості за тілом кредиту, які підлягали сплаті в межах цього періоду, але фактично віднесені до загальної заборгованості за тілом кредиту. 
Апеляційний суд бере до уваги те, що через складення розрахунку заборгованості таким чином він викликає певні сумніви в його розумінні, проте з огляду на узгодженні між сторонами кредитного договору умови: сума кредиту – 250 000 гривень; процентна ставка – 35 % річних, тип ставки – фіксована; строк кредиту – 60 місяців; дата повернення кредиту – 17 грудня 2026 року; фактичну сплату позичальником лише 20 051 гривень, період, який лишився до закінчення строку кредитування, обґрунтованих підстав вважати правильною заборгованість станом на 07 серпня 2024 року в розмірі 261 609,47 гривень не було. 
Щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню в судовому порядку, то колегія суддів доходить висновку, що її розмір повинен складати 422 636,45 гривень, нарахованих станом на 25 березня 2024 року, тобто, які обмежуються вимогою про усунення порушень, що направлялася 28 березня 2024 року на належну адресу позичальника.
Як убачається, суд попередньої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
Решта доводів автора апеляційної скарги, які зводяться до необхідності повного задоволення позову, колегією суддів відхиляються з огляду на встановлені обставини та застосовані норми матеріального права.
Підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Сенс банк" – адвоката Дворської Альони Русланівни задовольнити частково.
Скасувати заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2025 року.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Сенс Банк" заборгованість за кредитним договором №501408245 від 17 грудня 2021 року в розмірі 422 636 (чотириста двадцять дві тисячі шістсот тридцять шість) гривень 45 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 17.02.2026

Головуючий:       С.В. Хилевич

Судді:         Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків