Номер провадження: 22-ц/813/852/26 
Справа № 522/13409/23
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОМР – ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представника Прометної Н.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою, позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Шевцова Ольга Володимирівна про встановлення факту постійного проживання та визнання спадкоємцями четвертої черги, -

В С Т А Н О В И В:

05 липня 2023 року Одеська міська рада (далі ОМР) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою, в якому просила суд:
- визнати відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається з 564/1000 частин квартири спільного заселення, що становить 51,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 91,5 кв.м;
- встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого після набрання ним законної сили воно є підставою для державної реєстрації за територіальною громадою міста Одеси в особі ОМР права власності на 564/1000 частин квартири спільного заселення, що становить 51,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 91,5 кв.м;
- стягнути з відповідачів на користь позивача витрати зі сплати судового збору.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 та після його смерті відкрилася спадщина на 564/1000 частин квартири спільного заселення. Заповіти та спадкові договори ОСОБА_4 не укладав. Після смерті ОСОБА_4 до Приморської державної нотаріальної контори в м. Одеса 13.12.2019 із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю доказів родинних відносин. 25 жовтня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_5 , однак заяву залишено без розгляду у зв`язку з наявністю спору. Інших спадкоємців у ОСОБА_5 немає, тому спадщина, яка залишилися після смерті ОСОБА_4 підлягає визнанню відумерлою.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили відмовити у задоволенні позову, та зазначили, що у померлого ОСОБА_4 був брат ОСОБА_6 , який є громадянином рф та постійно там мешкає. З померлим він інколи спілкувався телефоном, однак особистих зустрічей не було більше 10 років. З 2009 року відповідачі проживали разом з померлим, який для них був як батьком. Рідний брат ОСОБА_6 обізнаний про те, що майже 10 років відповідачі турбувалися про його брата, проживали з ним та були однією сім`єю, тому написав заяву про відмову від спадкового майна на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Враховуючи, те що після смерті ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини у межах 6-місячного строку звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , а спадкоємець другої черги надав письмову відмову на користь цих осіб, підстави для задоволення позову про визнання спадщини відумерлою відсутні. Залишення заяви відповідачів без розгляду не означає, що судом не підтверджено право відповідачів на спадкування. Відповідачі та син ОСОБА_3 – ОСОБА_9 зареєстровані у квартирі померлого та проживали з ним 10 років до його смерті. Відповідачі протягом 10 років сплачували комунальні послуги, несли усі витрати на ремонт житла, адже пенсія померлого не покривала навіть витрат на лікування та їжу. Відповідачі зареєстровані та мешкають у спірній квартирі, тому фактично прийняли спадщину.
09 серпня 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом, у якому просили суд:
- встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на АДРЕСА_2 ;
- визнати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 спадкоємцями четвертої черги спадкування за законом майна, що належало померлому ОСОБА_4 ..
В обґрунтування заявлених зустрічних вимог зазначено, що з 2009 року вони проживали разом з ОСОБА_4 , який для них був як батько. Рідний брат спадкодавця – ОСОБА_6 є громадянином рф, там проживає, з братом інколи спілкувався телефоном. ОСОБА_6 написав заяву про відмову від спадкового майна на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Відповідачі і син ОСОБА_3 – ОСОБА_9 зареєстровані у квартирі спадкодавця та проживали з ним 10 років до його смерті, сплачували комунальні послуги, несли усі витрати на ремонт житла, тому фактично прийняли спадщину.
У відзиві на зустрічну позовну заяву ОМР просила відмовити у задоволенні зустрічного позову, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази спільного проживання зі спадкодавцем. Окрім самого проживання має бути пов`язаність осіб з померлим спільним побутом, взаємними правами та обов`язками. Захоронення померлого є актом доброї волі. Акт від 19.11.2020 виданий КП ЖКС «Порто-Франківський» містить суто оціночний характер. У квитанціях про оплату житлово-комунальних послуг, платником зазначено ОСОБА_10 , а де зазначено ОСОБА_2 то номер рахунку інший. Хто покупець продуктів побуту та харчування встановити не можливо.
У відповіді на відзив представник ОСОБА_2 – ОСОБА_11 зазначив, що всі докази в сукупності підтверджують факт проживання відповідачів зі спадкодавцем. Доводи ОМР зводяться лише до не згоди з позицією позивачів за зустрічним позовом. У квитанціях зазначено, що платник ОСОБА_4 тому, що на нього відкритий рахунок. В чеках, які підтверджують витрати на ремонт зазначено, що платником є ОСОБА_3 .. Номер рахунків в квитанціях щодо оплати житлово-комунальних послуг відрізняються, оскільки квитанції стосуються оплати за холодну воду та за спожиту електроенергію.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року позов Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою залишено без задоволення.
Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Одеської міської ради, третя особа: державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контри у місті Одесі Шевцова Ольга Володимирівна, про встановлення факту постійного проживання та визнання спадкоємцями четвертої черги задоволено частково.
Суд встановив факт постійного проживання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 .
В частині позовних про визнання спадкоємцями четвертої черги відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживали зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини, годували його, робили ремонт в квартирі власним коштом, сплачували за житлово-комунальні послуги. Визнання спадкоємцем четвертої черги за встановлення в судовому порядку факту спільного проживання особи зі спадкодавцем протягом не менше 5 років є компетенцією нотаріуса. За наявності спадкоємців ОСОБА_4 первісний позов ОМР про визнання спадщини відумерлою задоволенню не підлягає.
Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОМР звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву ОМР задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. Зазначено, в матеріалах справи відсутні докази, які б могли підтвердити факт спільного проживання відповідачів з померлим. Наявність у особи на зберіганні документів, пов`язаних зі смертю та похованням (кремацією) спадкодавця, не може свідчити про існування між ними сімейних відносин. Копії товарних чеків та квитанцій про сплату за спожиті житлово-комунальні послуги та показання свідків не можуть підтвердити факт спільного проживання, оскільки є неналежними доказами у даній справі. З огляду на те, що після смерті ОСОБА_4 відсутні спадкоємці за законом та за заповітом, з моменту смерті минуло більше одного року, спадщина підлягає визнанню відумерлою.
Постановою Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року апеляційну скаргу Одеської міської ради залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 10 вересня 2025 року касаційну скаргу ОМР задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року визначено склад суду, а саме: головуючий суддя Драгомерецький М.М., судді учасники колегії: Громік Р.Д., Сегеда С.М..
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Шевцова О.В. в судове засідання до апеляційного суду не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином та завчасно, про що свідчить довідка про доставку судової повістки-повідомлення в електронний кабінет Електронного суду (т. 3 а.с. 191-192).
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОМР – Срібну А.І., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , їх представника ОСОБА_12 , які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги та просили її залишити без задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року не відповідає в повній мірі вказаним вимогам закону.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 22).
Приморською державною нотаріальною конторою у місті Одеса зареєстрована спадкова справа №64418090, номер у нотаріуса 301с/19, відкрита до майна померлого ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 83).
13 грудня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявами про прийняття спадщини ОСОБА_4 (т. 1 а.с.179-180).
ОСОБА_6 подав нотаріально посвідчену заяву про відмову від спадкування майна його брата ОСОБА_4 на користь ОСОБА_13 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 181).
З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 20.12.2019 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не залишав заповіту, спадковий договір не укладав (т. 1 а.с. 84-99).
23 червня 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» звернувся до Приморської державної нотаріальної контри у місті Одеса з претензією кредитора щодо включення кредиторської вимоги у розмірі заборгованості ОСОБА_4 перед банком у сумі 25 100 гривень до спадкової маси (т. 1 а.с. 205).
ОСОБА_4 є власником 564/1000 квартири АДРЕСА_3 , про що свідчить свідоцтво про право власності від 17.08.2001 та свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1-176 державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В. (т. 1 а.с. 32, т. 2 а.с. 50).
Згідно листа Приморської державної нотаріальної контри у місті Одеса №2959с/02-14 від 20.12.2019, встановлено, що 13 грудня 2019 року заведена спадкова справа №301с/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 . До складу спадкового майна входить частка квартири під АДРЕСА_3 . Нотаріусом запропоновано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернутися до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, адже доказів родинних відносин з померлим надано не було (т. 1 а.с. 48).
25 жовтня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання в результаті розгляду якої ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2023 року у справі №522/14253/22 заяву залишено без розгляду у зв`язку з наявність спору про право та роз`яснено про можливість подати позов на загальних підставах (т. 1 а.с. 49-51).
Похованням ОСОБА_4 займався ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 71-73).
У листі Департаменту надання адміністративних послуг ОМР від 28.12.2022 вказано, що у квартирі АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 станом на 24 грудня 2022 року зареєстровані наступні особи: ОСОБА_14 , ОСОБА_2 (з 11.04.2000), ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_3 (з 08.11.2018), ОСОБА_9 , ОСОБА_18 . 
ОСОБА_4 також був зареєстрований у цій квартирі з 03 липня 1979 року до 01 серпня 2019 року (т. 1 а.с. 53-54).
Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_19 , яка є сусідкою відповідачів у судовому засіданні пояснила, що мешкає в сусідній квартири з 1995 року, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мешкають в квартирі десь з 2007-2008 року, ОСОБА_4 останні роки не працював, він вказував, що йому допомагають, ОСОБА_20 доглядала за ним, після смерті його матері. Відповідачі та ОСОБА_4 мали різні кімнати в цій квартирі, але кухня, ванна, коридори були спільні. Аня допомагала ще матері ОСОБА_4 , сумки таскала, їжу готувала. ОСОБА_21 робив ремонти в квартирі, ОСОБА_20 прибирала в квартирі. Щодо сплати житлово-комунальних послуг свідок не бачила хто платив. До ОСОБА_4 крім «собутильників» ніхто не приходив. Відповідачі з померлим ніколи не сварилися, жили дуже дружно. Свідок бачила як вони обідають разом, ОСОБА_4 допомагав Ані сумки нести.
Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_22 , яка проживає в будинку АДРЕСА_5 , розповіла, що ОСОБА_23 ніде не працював, поки була тітка ОСОБА_24 вона за ним доглядала, потім ОСОБА_20 з ОСОБА_21 доглядали за ОСОБА_25 . Відповідачі і ванну змінювали і кухню ремонтували, всі вікна змінили і в квартирі ОСОБА_26 . Відповідачі шукали ОСОБА_27 , як він десь на ніч не проходив додому, лікували його. У нього навіть на сигарети грошей не було, все ОСОБА_20 з ОСОБА_21 купували, кормили його. ОСОБА_4 дав відповідачам свою одну кімнату та прописав на своїй території їх сина ОСОБА_28 .
В акті, складеному сусідами ОСОБА_29 і ОСОБА_30 , зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , незважаючи на дату реєстрації, фактично проживали у квартирі з померлим з 2007 року. Підписи сусідів на акті завірено начальником дільниці №7 КП ЖКС «Порто-Франківський» (т. 2 а.с. 74-75).
ОСОБА_3 купив у квартиру АДРЕСА_6 09 серпня 2010 року москітну сітку.
В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили: - встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на АДРЕСА_2 ; - визнати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 спадкоємцями четвертої черги спадкування за законом майна, що належало померлому ОСОБА_4 ..
Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що останні зареєстровані в квартирі, де і був зареєстрований та проживав ОСОБА_4 , свідки підтвердили, що після смерті матері ОСОБА_4 у 2014 році, його утримували відповідачі, адже він ніде не працював, відповідачі займалися ремонтом та прибиранням не лише загальної території, але і кімнати померлого, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом мешкали в квартирі з ОСОБА_4 з 2007 року.
Суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю з ОСОБА_4 , позиція відповідачів є більш вірогідною, а заперечуючи проти зустрічного позову ОМР посилалася лише на недостатність доказів, в той час, як сама на спростування доводів відповідачів доказів не представила.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОМР про визнання відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції послався на наявності спадкоємців ОСОБА_31 , що було встановлено даним рішенням.
Однак, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).
Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими.
За частиною 2 статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Якщо вимога про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.09.2023 у справі №582/18/21 (провадження №61-20968сво21).
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини 2 статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.
У постанові Верховного Суду від 24.06.2021 у справі №694/646/20 (провадження №61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.
Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Колегія суддів також зазначає, що за змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині встановлення факту постійного їх проживання із спадкодавцем ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив із доведеності факту їх проживання у квартирі.
Разом із тим, суд не звернув уваги на те, що відповідно до статті 1264 ЦК України право на спадкування у четверту чергу виникає лише за умови проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. 
Так, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять належних доказів, яка б давали правові підстави для висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та спадкодавець ОСОБА_4 за життя були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, тобто мали фактичні сімейні відносини. Не надано також доказів ведення позивачами за зустрічним позовом і спадкодавцем спільного господарства, наявність у них спільного бюджету.
Апеляційний суд зазначає, що факт поховання ОСОБА_3 спадкодавця не є підтвердженням їх факту спільного проживання, спільного побуту та наявності взаємних прав та обов`язків, які передбачені ст. 1264 ЦК України.
Щодо показань свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_22 колегія суддів зазначає, вони мають загальний характер і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах.
Сам факт проживання в одній квартирі, яка є житлом спільного заселення, без підтвердження цих обставин не може слугувати доказом проживання однією сім`єю у розумінні статті 1264 ЦК України та частини другої статті 3 СК України, а свідчить лише про сусідство та користування одним приміщенням.
На підставі вищевикладеного та актуальної практики Верховного Суду, оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення зустрічного позову, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надали належних, обґрунтованих та достатніх доказів на підтвердження того, що вони із ОСОБА_4 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, що підтверджують сукупність обставин, необхідних для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.
Щодо позовних вимог ОМР, слід зазначити наступне.
Положеннями статті 1277 ЦК України визначено, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно – за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно – за його місцезнаходженням.
Відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з положеннями ст. 60 цього Закону спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Відумерлою є спадщина, визнана такою на підставі встановлення судом існування (чи не існування) кількох юридичних фактів: факту смерті спадкодавця, відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від спадщини, неприйняття спадкоємцями спадщини чи відмови від її прийняття, дотримання органом місцевого самоврядування відповідної процедури (постанови Верховного Суду від 14.02.2023 у справі №712/14171/21, від 25.07.2023 у справі №204/3252/21, від 22.04.2024 у справі №205/5655/21, від 17.07.2024 у справі №522/1364/20, від 10.07.2024 у справі №521/15714/22).
Отже, встановивши, що спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається з 564/1000 частин квартири спільного заселення, що становить 51,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 91,5 кв.м, ніким не прийнята, із заявами про прийняття спадщини звертались ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак нотаріусом їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю доказів родинних відносин, та оскільки під час апеляційного перегляду встановлено відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 , відомостей про наявність спадкоємців, а також про наявність заповіту немає, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову ОМР.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, не враховано актуальну практику Верховинного Суду, тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення вимог первісного позову ОМР та про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..
Окрім того, згідно підпунктів б, в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України).
Встановлено, що ОМР сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 342 гривен (т. 1 а.с. 135), за подання апеляційної скарги у розмірі – 1 611 гривень (т. 3 а.с. 34), та за подання касаційної скарги – 7 515,20 гривень (т. 3 а.с. 90). Разом 10 468,20 гривень.
Тому, враховуючи те, що апеляційну скаргу ОМР задоволено частково, позовна заява ОМР підлягає задоволенню, а зустрічна позовна заява підлягає залишенню без задоволення, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід стягнути сплачений ОМР судовий збір.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року скасувати, та ухвалити постанову, якою позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою – задовольнити.
Визнати відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається з 564/1000 частин квартири спільного заселення, що становить 51,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 91,5 кв.м.
Встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для державної реєстрації за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради права власності на 564/1000 частин квартири спільного заселення, що становить 51,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 91,5 кв.м.
Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Шевцова Ольга Володимирівна про встановлення факту постійного проживання та визнання спадкоємцями четвертої черги, залишити без задоволення.
Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради судовий збір в розмірі 10 468,20 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повний текст судового рішення складено: 13 березня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда