Справа № 950/3800/25
2/950/332/26
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И  

23 лютого 2026 року м.Лебедин 
Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Бакланова Р. В. 
з участю секретаря - Гладкової С.В., представника відповідачки - Демченко М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лебедині цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:

24 грудня 2025 року ТОВ «СВЕА ФІНАНС» через систему «Електронний суд» звернулося до суду із вказаним позовом.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 3 травня 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписано електронним підписом позичальника. Відповідно до умов вказаного договору позивач надав кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківську картку відповідача № НОМЕР_1 , реквізити якої були надані останнім первісному кредитору двома платежами у загальній сумі 6000 грн на строк 30 днів, зі сплатою процентів за користування грошима. ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» свої зобов`язання за кредитним договором перед відповідачем виконало, а останній у порушення своїх зобов`язань своєчасно не погасив заборгованість за кредитом відповідно до умов договору.
8 лютого 2022 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ "РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА" нині ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено договір факторингу, за умовами якого кредитор передав останньому за плату належні йому права грошової вимоги до боржників, зокрема і до ОСОБА_1 в сумі 19680 грн, з яких: 6000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 13680 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість.
Представник позивач в судове засідання не з`явився надав заяву про розгляд справи у його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Представник відповідча в судовому засіданні заперчила проти задоволення позовних вимог. Обгрунтовує свою позицію тим, що позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів того, що саме відповідача було здійснено ідентифікацію при укладенні кредитного договору, саме відповідачу після укладення кредитного договору було видано кредит саме в сумі заявлених позовних вимог.  До матеріалів справи позивачем не надано доказів отримання від первісного кредитора оригіналів первинних документів та такі документи не надано до матеріалів справи, внаслідок чого не можливо достеменно на підставі належних та достовірних доказів встановити та підтвердити обгрунтованість заявлених позовних вимог.
Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу.
Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є не достатнім для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутності належних та допустимих доказів, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідного кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.
3 травня 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-комунікаційної системи шляхом використання останньою одноразового ідентифікатора К430 укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1873801.
26 травня 2021 року між сторонами було укладено додатковий договір до договору, який також було підписано шляхом використання відповідачем одноразового ідентифікатора В071. Вказаним договором з урахуванням додаткового договору передбачені такі умови :
п. 1.2. сума кредиту складає 6000 грн.;
п. 1.3. строк кредиту 30 днів. Дата повернення кредиту та сплати процентів за користування кредиом 26.06.2021. Стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 Договору, якщо не виконані умови застосування зниженої процентної ставки; - у межах нового строку кредиту, якщо відбувалася пролонгація за ініціативою Клієнта, відповідно до п.4.1.Договору;- у межах нового строку кредиту , якщо відбулася авто пролонгація, відповідно до п.4.2 Договору. Кредит , відповідно до п.2.1 Договору надається в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на картку № НОМЕР_1 .
Згідно Паспорта споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 , сума кредиту складає 6000 гривень на споживчі потреби, процентна ставка 1,90 в день, знижена процентна ставка 0,76% в день. 
Згідно листа від 04.03.2024 року ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. 03.05.21 року о 06:35:04 на суму 6000 гривень перераховано на картку НОМЕР_2 , номер транзакції в системі iPay.ua-88350627, призначення платежу: зарахування 6000 грн на картку НОМЕР_2 .
08.02.2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РОВЕН ІНВЕСТ Україна» (нині ТОВ«Свеа Фінанс») ) було укладено Договір факторингу №1-08022022 відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ«Свеа Фінанс», а ТОВ«Свеа Фінанс») набуває права вимоги ТОВ «Лінеура Україна» за Договорами та сплачує ТОВ «Лінеура Україна» за відступлення права вимоги, грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим Договором.
Відповідно до ст. 6 Цивільного Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами. (ст. 629 ЦК України)
Ч. 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). (ч 1 ст. 530 ЦК України)
Відповідно до ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач в позовній заяві зазначає про те, що 08.02.2022 р. між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» (нині ТОВ «Свеа Фінанс») було укладено договір факторингу № 1-08022022, відповідно до умов якого первісний кредитор передає новому кредитору, а новий кредитор набуває право вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, в порядку та строки, встановлені цим договором.
Відповідно до додатку № 1 (реєстру боржників) до договору факторингу № 1-08022022 від 08.02.2022 р. заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 1873801 складає 19 680,00 грн. Оскільки додаток 1 (реєстр боржників) до договору факторингу є досить об?ємним документом і містить дані щодо кількох тисяч позичальників, на підтвердження вищенаведеного надаємо копію власне договору факторингу, копію першої та останньої сторінки додатку № 1 до договору факторингу і копію витягу з додатку 1, який містить дані стосовно саме заборгованості ОСОБА_1 за договором № 1873801.
Позивач зазначає про те, що заборгованість за сумою кредиту становить 6000,00 грн., заборгованість по відсотках 13 680,00 грн.
В свою чергу Відповідно до п. 2.3. договору факторингу реєстр боржників на паперовому носії (з основною інформацією за кредитними договорами) підписується уповноваженими представниками сторін і скріплюється печатками сторін і є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до п. 11.7. договору факторингу кожний примірник цього договору з додатками прошивається, пронумеровується та скріплюється підписами уповноважених представників та печатками.
Проте, з наданої позивачем до позовної заяви копії договору факторингу та реєстру боржників вбачається, що договір факторингу не прошивався взагалі, а реєстр боржників прошито окремо від договору.
У ст. 1077 ЦК України визначено поняття договору факторингу.
Договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512, 514ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Для підтвердження факту відступлення права вимоги фінансова компанія - позивач повинна надати суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлений та підписаний договір про відступлення права вимоги, реєстр боржників, що передається кредитором новому кредитору згідно із вказаним договором, акт прийому-передачі, а також докази на підтвердження оплати за договором факторингу.
Однак, товариством не надано суду належно оформленого реєстру боржників до договору факторингу, з якого б убачалось що до ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» перейшло право вимоги ТОВ «Лінеура Україна» до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1873801, укладеним між нею та ТОВ «Лінеура Україна».
Додана до позовної заяви копія реєстру боржників № 1, який згідно з вимогами до такого реєстру підписаний уповноваженими представниками сторін договору, ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» та ТОВ «Лінеура Україна», і скріплений печатками сторін, не містить відомостей про передачу ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» права вимоги саме за кредитним договором, укладеним ТОВ «Лінеура Україна» із ОСОБА_1 , оскільки у переліку осіб, зазначених у цьому реєстрі, щодо яких перейшло право вимоги, прізвище та ініціали ОСОБА_1 відсутні.
Витяг же з реєстру боржників № 1, не відповідає вимогам до такого реєстру, визначеним, зокрема, умовами договору факторингу (пункт 2.3. договору), оскільки підписаний директором ТОВ «СВЕА ФІНАНС» та скріплений печаткою ТОВ «СВЕА ФІНАНС», тоді як такий витяг повинен бути підписаний уповноваженими представниками сторін договору факторингу та скріплений їх печатками.
Крім того, слід зауважити, що пункт 2.3. договору факторингу містить застереження про те, що у випадку розбіжностей між інформацією, що наведена у реєстрі боржників на паперовому носії та реєстрі боржників на електронному носії, перевагу має інформація реєстру боржників на паперовому носії, а логічно припустити, що витяг зроблено саме з реєстру боржників на електронному носії.
Витяг з реєстру боржників №1, підписаний тільки представником ТОВ «СВЕА ФІНАНС» не може бути належним та допустимим доказом набуття позивачем права вимоги кредитним договором. Тому, зазначені копію реєстру боржників №1 та Витяг з реєстру боржників № 1 відповідач ставить під сумнів і не вважає належним доказом, що підтверджує право вимоги позивача до відповідача.
Відповідно до п. 3.1.3. договору факторингу право вимоги переходить до нового кредитора з моменту зарахування грошових коштів в повному обсязі в розмірі, визначеному п 2.5. договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам.
При цьому надана копія договору факторингу не містить п. 2.5. Тобто момент отримання права вимоги не може настати.
Крім того п. 4.3. договору містить поняття Фактор, в той час як сторони в даному договорі визначено як первісний кредитор і новий кредитор, що також викликає сумніви в достовірності даного договору.
З викладеного вбачається, що вказані в позовній заяви підстави отримання права вимоги за кредитним договором не підтверджені належними доказами.
Відтак, за вказаних обставин позивачем відповідно до укладеного договору факторингу не доведено факту відступлення права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» до ТОВ «СВЕА ФІНАНС»
Встановлені обставини свідчать про те, що позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» перейшло право вимоги до відповідача від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відповідно до договору факторингу, тобто не доведено набуття права первісного кредитора.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України), в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вимогами ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі № 287/363/16, вказано, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22).
Отже, позивачем не доведено позовні вимоги, що є його, а не відповідача, процесуальним обов`язком, у відповідності до ст. 12, 13, 81 ЦПК України.
Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду у постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 156/268/21
Щодо законності та обґрунтованості позовних вимог, варто звернути увагу на правову позицією Верховного Суду, викладену в постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20, відповідно до якої засадничі принципи цивільного судочинства «змагальність і диспозитивність» покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій. Оскільки, при зверненні до суду з позовом позивачем не було надано доказів на підтвердження права вимоги до відповідача, тому такий позов не підлягає задоволенню
Тотожна позиція щодо даного позивача викладена в рішеннях суду у справах № 930/896/25 від 23.10.2025 р., № 746/167/25 від 23.05.2025 р., № 686/10756/25 від 29.09.2025 р., які набрали законної сили, та ряді інших, наявних в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19.
У разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.
17.12.2020 Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 278/2177/15-ц, провадження № 61- 22158св19 (ЄДРСРУ № 93630925) підтвердив раніше висловлену правову позицію стосовно належних доказів, які підтверджують факт видачі кредитних коштів.
Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526,527,530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі№161/16891/15-ц).
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
У той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (фінансової компанії).
Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р.№ 6-16цс15.
Підпункт 14 пункту 3 Розділу 1 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року (далі Положення), вказує, що первинний документ, який містить відомості про операцію.
Пункт 50 Розділу 3 Положення встановлює, що первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банком самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України.
Первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Розділу 3 Положення).
Також пункт 52 Положення вказує, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку, а унесення виправлень до первинних документів не допускається (п. 53).
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №752/9423/15-ц, від 16.09.2020 у справі №200/5647/18.
Разом із тим, позивачем ТОВ «СВЕА ФІНАНС» не надано належних доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів згідно кредитного договору на рахунок відповідача. Позивачем не надано доказів того, що вказаний рахунок належить відповідачу.
Також не підлягає врахуванню при розгляді даної справи наданий позивачем документ про перерахування коштів, а саме довідка ТОВ “Універсальні платіжні рішення” від 04.03.2024 р., оскільки він датований значно пізніше ніж укладено договір факторингу, згідно якого всі документи щоло переданих прав вимог мали бути передані у визначеному договором порядку та строки. В його тексті зазначено, зокрема: «Між нашими підприємствами укладено договір на переказ коштів…», однак не вказано, між якими саме підприємствами, що унеможливлює встановлення тієї обставини, чиї кошти, згідно наведеної інформації, перераховано за зазначеними реквізитами.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «UnionAlimentariaSanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до вимог частин 3 та 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.
Позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів того, що саме відповідача було здійснено ідентифікацію при укладенні кредитного договору, саме відповідачу після укладення кредитного договору було видано кредит саме в сумі заявлених позовних вимог.  До матеріалів справи позивачем не надано доказів отримання від первісного кредитора оригіналів первинних документів та такі документи не надано до матеріалів справи, внаслідок чого не можливо достеменно на підставі належних та достовірних доказів встановити та підтвердити обгрунтованість заявлених позовних вимог.
Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу.
Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є не достатнім для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутності належних та допустимих доказів, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідного кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.
Такий подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17.
Відповідач вважає безпідставними доводи позивача про те, що відповідачем укладався договір позики, що позивачем при укладенні договору позики в електронній формі були виконані всі зобов`язання в повному обсязі оскільки відповідні докази використання чи накладення електронного підпису у матеріалах справи відсутні, позивачем не доведено, що номер телефону, який вказаний у позовній заяві та на який нібито був відправлений одноразовий ідентифікатор для підписання кредитного договору, дійсно належить відповідачу, а не іншій особі, позивачем не надано жодного доказу направлення одноразового ідентифікатора відповідачеві, не надано доказів використання відповідачем одноразового ідентифікатора.
Належних доказів, які б підтверджували надання відповідачу кредитних коштів саме на виконання договору позики позивачем не надано, доказів приналежності відповідачу платіжної картки, на яку за твердженням позивача було перераховано грошові кошти матеріали справи не містять, розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, отже не є належним доказом існування боргу, а перевірити розмір нарахованої суми боргу, процентів не є можливим.
Надані позивачем до матеріалів даної справи докази не містять доказів прийняття (акцепту) кредитного договору відповідачем, у справі немає доказів надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею законом. Позивачем не надано доказів того, що одноразовий ідентифікатор був надісланий позивачем саме на номер телефону відповідача.
З урахуванням викладеного, вбачається, що матеріали справи не містять належних доказів укладення кредитного договору в електронному вигляді в порядку визначеному Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2ст. 78 ЦПК України).
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Як вбачається із наданого до позовної заяви розрахунку, заборгованість по відсотках становить 13 680,00 грн. Вказана заборгованість нарахована за період з 03.05.2021 року (дата укладення договору) по 20.11.2021 року включно.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.
У постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно якої надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру відсотків за користування позикою, їх нарахування може здійснюватися лише в межах строку кредитування.
Як вбачається з копії наданого позивачем кредитного договору та додаткових угод до нього строк кредитування до 23.08.2021 р. Тому після зазначеної дати, позивач не мав права нараховувати відсотки.
Нарахування та стягнення відсотків поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам Цивільного кодексу України.
 
Отже, з викладеного вбачається, що навіть за умови укладення відповідачем договору, заборгованість за вказаним договором станом на 23.08.2021 року (останній день строку дії договору позики) не могла становити більше ніж 6000,00 грн. - сума кредиту, 3 420 грн. – відсотки.
Після 23.08.2021 року нарахування відсотків за користування крелитом є неправомірним.
З доводів позовної заяви та наданих доказів вбачається, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Правила, що розміщені на офіційному сайті можуть змінюватися самим позивачем, тобто кредитор може додати до позовної заяви Правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови Правил, долучені до Договору Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Правила з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою укладеного між сторонами Договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання додаткових заходів, які збільшують вартість позики, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в документі про умови кредитування, який безпосередньо підписаний позичальником і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 провадження № 14- 131цс19).
Ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.
Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.
Процес доказування відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені.  Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.    Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.
У зв`язку з викладеним, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 81, 258-259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, Суд, -
Ухвалив:

В задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за Договором № 1873801 від 03.05.2021 у розмірі 19680 грн., відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а якщо апеляційну скаргу подано - після закінчення апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний зміст рішення виготовлений 26.02.2026.

Суддя       Роман БАКЛАНОВ