Справа № 936/1405/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

02 квітня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Мацунича М.В., Собослоя Г.Г., 
за участі секретаря – Плешинець З.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Касинець Василина Володимирівна, на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 29 грудня 2025 року (суддя Павлюк С.С.) у справі № 936/1405/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю.
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач має зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1 
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку у АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 26.02.2013. На цій ділянці розташований житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами.
Вказував, що відповідачка ОСОБА_2 є сусідкою (суміжним землекористувачем) відносно такої земельної ділянки, проживає у АДРЕСА_3 
Зазначав, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні його земельною ділянкою, звела бетонний мур огорожі на його земельній ділянці, а також вивела каналізацію для фекалій (септик) в радіусі 4 метрів від будинку позивача.
На прохання позивача усунути порушення меж його земельної ділянки та влаштувати септик на власній ділянці відповідачка не реагує.
Посилаючись на дані обставини, ОСОБА_1 просив зобов`язати ОСОБА_2 :
1) не чинити опір у користуванні приватною власністю (землею) належною ОСОБА_1 відповідно до державного акту та договору купівлі-продажу земельної ділянки; 
2) у місячний термін встановити септик для фекалій на власній землі;
3) забрати протягом 10 днів все майно, яке належить відповідачу ОСОБА_3 з приватної власності позивача.

Основні процесуальні дії місцевого суду

Ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області від 21.10.2025 відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою цього ж суду від 05.11.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду на 18.11.2025.
01.12.2025 за допомогою системи «Електронний суд» позивачем ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Касинець В.В., подано заяву про залишення його позовної без розгляду, яка надійшла до суду 02.12.2025. 
Ухвалою суду від 18.12.2025 у задоволенні клопотання представника позивача про залишення позову без розгляду – відмовлено. Ухвалу мотивовано тим, що відповідну заяву може бути подано до початку розгляду справи по суті, в судовому засіданні 18.11.2025 сторони надавали пояснення по суті спору, стадія розгляду справи розпочата.
В ухвалі від 18.12.2025 судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у судове засідання 18.12.2025 не з`явився. Також та обставина, що позивач ОСОБА_1 та його представник у судове засідання 18.12.2025 не з`явилися стверджується протоколом судового засідання від 18.12.2025.
У наступне судове засідання призначене на 29.12.2025 учасники справи не з`явилися (а.с. 81). 

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 29.12.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8775 гривень.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 не є суміжним землекористувачем стосовно належної позивачу земельної ділянки, тому є неналежним відповідачем, що є підставою для відмови в позові. 

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги

На це рішення суду подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Касинець В.В. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати, та позовну заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що незважаючи на подане позивачем клопотання про залишення його позову без розгляду, яке надійшло до суду 02.12.2025, а також на обов`язок суду залишити позов без розгляду з підстав повторної неявки позивача відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд ухвалив рішення по суті спору, чим позбавив позивача можливості повторно звернутися до того самого відповідача з тим самим позовом та захистити свої порушені права в судовому порядку, що фактично є обмеженням у праві на доступ до правосуддя
Вказує, що позивач звернувся до суду з даним позовом у зв`язку з наявністю спірної ситуації та переконанням, що його право власності на земельну ділянку порушується. При цьому позивач самостійно підготував позовну заяву та брав участь у судових засіданнях, не маючи юридичної освіти та спеціальних знань у галузі права.
Намагання довести свою позицію, подання клопотання про допит свідків та долучення доказів, є діями позивача, що були спрямовані виключно на обґрунтування позовних вимог і самі по собі не можуть свідчити про недобросовісність чи зловживання процесуальними правами.
Після звернення позивача за правничою допомогою, йому було роз`яснено, що він обрав неправильний спосіб захисту, ним допущено ряд процесуальних порушень, які можуть негативно вплинути на розгляд справи, у зв`язку з чим доцільним є залишення позову без розгляду.
02.12.2025 представницею позивача Касинець В.В. було подано до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду, однак ухвалою від 18.12.2025 у задоволенні клопотання представника позивача про залишення позову без розгляду було відмовлено.
При цьому, з матеріалів справи слідує, що належним чином повідомлений позивач та його представник повторно не з`явилися у судові засідання, призначені на 18.12.2025 та 29.12.2025, причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи без участі позивача не подано. У зв`язку з цим суд мав постановити ухвалу про залишення позову без розгляду відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Натомість всупереч вимог п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, судом безпідставно прийнято рішення по суті спору, з порушенням норм цивільного процесуального законодавства.
Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано зазначив, що позивач діяв недобросовісно та спеціально затягував розгляд справи.
Вказує, що виклик свідків та долучення доказів до матеріалів справи не може вважатися недобросовісними діями, які спрямовані на затягування розгляду справи, оскільки позивач самостійно намагався довести той факт, що хоча відповідачка і не є суміжним землекористувачем, однак саме нею порушено право власності позивача та хотів надати суду достатньо інформації для правильного вирішення справи. Тому така поведінка не може розцінюватись як недобросовісна.
У пункті 3 частини другої статті 44 ЦПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).
Враховуючи те, що суд першої інстанції вважав, що позивачем подано завідомо безпідставний позов, а дії позивача щодо подання клопотань та заяв спрямовані на затягування розгляду справи та є зловживанням процесуальними правами, суд мав право залишити позов без розгляду.
Вважає необґрунтованими твердження суду першої інстанції про те, що заява про залишення позову без розгляду не була мотивованою, підтверджувала безпідставність заявленого позову та недобросовісність дій позивача, не узгоджуються із висновками Верховного Суду у постанові від 23.12.2025 у справі №750/14656/24, в якій зазначено, що звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України . При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви. Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України , яке не містить обмежень в його реалізації.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Повідайчик В.І., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зокрема вказує, що посилання скаржника на п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України не відповідає фактичним обставинам справи і не могло бути вирішено на стадії судового розгляду.
Вважає, що посилання апелянта на висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 23.12.2025 у цивільній справі № 750/14656/24 не є релевантним у спірних правовідносинах, оскільки Верховним Судом зроблено такий висновок стосовно права заявити вимоги про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Вказує, що при ухваленні рішення суд першої інстанції врахував висновки, у постановах Великої Палати Верховного Суду щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Межі розгляду апеляційним судом та явка учасників справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали даної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи та застосовані норми права

З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю.
Ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області від 21.10.2025 відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою цього ж суду від 05.11.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду на 18.11.2025.
Розгляд даної справи по суті розпочато 18.11.2025, відповідно до ч. 3 ст. 217 ЦПК України, головуючим оголошено судове засідання відкритим, у такому судовому засіданні сторони надавали пояснення по суті спору (а.с. 41-43).
01.12.2025 за допомогою системи «Електронний суд» позивачем ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Касинець В.В., подано заяву про залишення його позовної без розгляду, яка надійшла до суду 02.12.2025. 
Ухвалою суду від 18.12.2025 у задоволенні клопотання представника позивача про залишення позову без розгляду – відмовлено. 
Ухвалу першої інстанції мотивовано тим, що відповідну заяву може бути подано до початку розгляду справи по суті, натомість розгляд даної справи по суті розпочато 18.11.2025, в такому судовому засіданні сторони надавали пояснення по суті спору. 
При цьому, в ухвалі від 18.12.2025 судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у судове засідання 18.12.2025 не з`явився. Також та обставина, що позивач ОСОБА_1 та його представник у судове засідання 18.12.2025 не з`явилися стверджується протоколом судового засідання від 18.12.2025.
У наступне судове засідання призначене на 29.12.2025 позивач ОСОБА_1 та його представник не з`явилися (а.с. 81). 
Сторона позивача не заперечує факт належного повідомлення про розгляд справи 18.12.2025 та 29.12.2025.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України.
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно з принципами диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо, зокрема, позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
Закріплене за позивачем право на подання заяви про залишення позову без розгляду є абсолютним і не залежить від думки інших учасників процесу. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд (див. постанови Верховного Суду від 30 січня 2025 року у справі № 908/1074/24, від 21 грудня 2023 року у справі № 905/2330/21).
Суд зобов`язаний залишити подану заяву без розгляду, якщо позивач звернувся з таким клопотанням (див. постанову Верховного Суду від 11 листопада 2024 року у справі № 755/856/17).
Саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це його диспозитивне право, передбачене нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації (див. постанову Верховного Суду від 20 травня 2024 року у справі № 202/16597/23).
Водночас відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України позивач може подати заяву про залишення позову без розгляду до початку розгляду справи по суті.
Тобто залишення позову без розгляду з ініціативи позивача можливе лише на певній стадії судового процесу, а саме до початку розгляду справи по суті. 
За відсутності у даній справі поважних причин пропуску строку для подання відповідної заяви про залишення позову без розгляду, місцевий суд дійшов висновків про відмову в задоволенні клопотання представника позивача про залишення позову без розгляду. 
В той же час, у подальшому залишення позовної заяви без розгляду за ініціативою суду має здійснюватися за наявності підстав, зазначених в статті 257 ЦПК України, через які справа не може бути розглянута по суті.
Частинами першою, другою, п`ятою статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи
Системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.
Вказані наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути і поважними. Отже, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма є імперативною та дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.
Отже, згідно з вимогами ЦПК України суд не зобов`язаний з`ясовувати причини повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд повинен залишити позовну заяву без розгляду.
Правове значення в такому випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання ним заяви про розгляд справи за його відсутності.
Наведені правові висновки неодноразово викладені у постановах Верховного Суду, зокрема: від 20 вересня 2018 року у справі N 756/8612/16-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі N 569/347/16-ц, від 28 лютого 2019 року у справі N 752/9188/13-ц, від 22 травня 2019 року у справі N 310/12817/13, від 06 червня 2019 року у справі N 760/3301/13-ц, від 20 червня 2019 року у справі N 522/7428/15, від 26 вересня 2019 року у справі N 295/19734/13-ц, від 07 жовтня 2019 року у справі N 612/403/16-ц, від 27 березня 2020 року у справі N 522/22303/14-ц, від 21 вересня 2020 року у справі N 658/1141/18, від 11 березня 2021 року у справі N 558/9/18, від 05 жовтня 2022 року у справі N 465/6745/17, від 28 березня 2023 року у справі № 711/7486/19, від 26 вересня 2025 року у справі № 686/20811/24.
Крім того, про імперативність аналогічної за змістом норми щодо повторної неявки належним чином повідомленого позивача вказувала Велика Палата Верховного Суду в пункті 35 постанови від 17 квітня 2025 року в справі № 990/307/23 зазначивши, що обов`язковою підставою для прийняття ухвали про залишення позову без розгляду є, зокрема, саме повторне неприбуття позивача (якщо він не є суб`єктом владних повноважень) у судове засідання без поважних причин або неповідомлення про причини неявки, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності.
Отже, відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України в разі повторної неявки позивача в судове засідання за умови, що він був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, суд зобов`язаний залишити позов без розгляду (див. постанову Верховного Суду від 27 серпня 2025 року у праві № 299/1516/24).
У даній справі судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач двічі поспіль (18.12.2025 та 29.12.2025) будучи належним чином повідомленим, не з`явився у судові засідання та не подав заяву про розгляд справи без його участі.
Позивач є особою, за чією заявою відкривається провадження у справі, є ініціатором спору. Проте у даній справі позивач не мав наміру продовжувати розгляд справи, оскільки подавав заяву про залишення його позову без розгляду, і як позивач, так і його представник, двічі поспіль не з?являлись в судові засідання, правомірно розраховуючи, що суд, відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст 257 ЦПК України, залишить позов без розгляду. Враховуючи те, що цивільний процес має диспозитивний характер та беручи до уваги процесуальну поведінку позивача та його представника, що повторно не з`явилися у засідання та не повідомили суд про причини особистої неявки в судові засідання, враховуючи, баланс прав та інтересів учасників справи, слід дійти висновку що в суді першої інстанції були наявні підстави для залишення позову без розгляду, оскільки неявка позивача та/або його представника у судове засідання, призначене 29.12.2025, є повторною; про судові засідання, призначені на 18.12.2025 та на 29.12.2025, позивач був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності від сторони позивача не надходило.
Відтак, за повторної неявки належно повідомленого позивача та (або) його представника без надання заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд першої інстанції зобов`язаний був залишити позов без розгляду відповідно пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
Місцевий суд на вказане належної уваги не звернув, внаслідок чого помилково розглянув справу по суті, чим порушив норми процесуального права.
Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу (частина 1 статті 377 ЦПК України).
Встановивши, що суд першої інстанції вирішив по суті спір, попри наявність підстав для залишення позову без розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України, зазначене є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і залишення позову без розгляду.
Залишення позовної заяви без розгляду не перешкоджає позивачу звернутися до суду повторно із цим позовом після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду (частина друга статті 257 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Внаслідок повторної неявки належним чином повідомленого позивача в судове засідання, який не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, суд першої інстанції зобов`язаний був залишити позов без розгляду відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України. Оскільки суд першої інстанції вирішив по суті спір, попри наявність підстав для залишення позову без розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що це є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і залишення позову без розгляду, а отже апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат при залишенні позову без розгляду

Загальне правило щодо компенсації судових витрат у разі залишення позову без розгляду передбачене частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.
Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Саме по собі звернення з позовом до суду за захистом своїх прав та подальше залишення позову без розгляду не свідчить про необґрунтованість дій позивача. 
Процесуальний закон пов`язує залишення позову без розгляду з підстав пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України не з наміром позивача, а з фактом його повторної неявки, при цьому поважність причин такої неявки не мають значення.
Для задоволення заявлених вимог (витрат на правничу допомогу) відповідач повинен довести, а суд - встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
Висновки суду першої інстанції про те, що заява позивача про залишення позову без розгляду не була мотивованою, підтверджувала безпідставність заявленого позову та недобросовісність дій позивача, не узгоджуються із висновками Верховного Суду у постанові від 23.12.2025 у справі №750/14656/24, в якій зазначено, що звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви. Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України , яке не містить обмежень в його реалізації.
Крім того, доводи відповідача щодо неминучості витрат на правничу допомогу й обґрунтування їх розміру зводиться до тієї позиції захисту, що ОСОБА_2 не створює перешкод позивачу у користуванні майном, не є суміжним землекористувачем щодо спірної ділянки, тому не є належним відповідачем.
З огляду на викладене, апеляційний суд, встановивши, що відповідачем не доведено обставин, які б підтвердили необґрунтованість дій позивача у справі, що зумовили понесення відповідачем заявлених до стягнення витрат, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу із застосуванням частини п`ятої статті 142 ЦПК України.
Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 – 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Касинець Василина Володимирівна – задовольнити.
Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 29 грудня 2025 року – скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю – залишити без розгляду.
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 07 квітня 2026 року.

Головуюча 

Судді