Номер провадження: 22-ц/813/1030/26 
Справа № 509/2746/24
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
представник позивача – ОСОБА_2 
відповідач – ОСОБА_3 
третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білоусова Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Хлєбнікова Максима Павловича, який діє в інтересах приватного нотаріуса Білоусової Наталії Володимирівни на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Гандзій Д.М., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білоусова Н.В., про визнання недійсним правочину – нотаріально посвідченої довіреності,-

установив:

Короткий зміст позовних вимог.
08 травня 2024 року, представниця ОСОБА_4 адвокат Гайдай Я.Ф. звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила суд, визнати оспорюваний правочин – нотаріально посвідчену довіреність від 16.06.2014 (реєстр. № 1404) видану від імені ОСОБА_5 на ім?я ОСОБА_3 , мотивуючи це тим, що позивач ніколи не надав такої довіреності на ім?я відповідачки, так як станом на дату нотаріального посвідчення оспорюваної довіреності 16.06.2014 він фізично перебував в США, що підтверджується копією його закордонного паспорту серії НОМЕР_1 , виданого 06.12.2010 терміном до 06.12.2020, де на аркуші 8 паспорту значиться штамп від 15.06.2014, згідно якого він прибув до США.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2024 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору : приватний нотаріус ОМНО Білоусова Наталія Володимирівна про визнання недійсним правочину – нотаріально посвідченої довіреності – задоволено.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що оскільки позивач станом на дату нотаріального посвідчення оспорюваного правочину – довіреності від 16.06.2014 (реєстр. № 1404) на бланку серії НАА 289472 було посвідчено довіреність від імені ОСОБА_5 (РНОКПП : НОМЕР_2 ) на ім?я ОСОБА_3 на продаж квартири, строком на 3 роки до 16.06.2017 перебував на території США, що підтверджується копією його закордонного паспорту і фізично не міг бути присутнім у нотаріуса під час складання вказаної довіреності, а також стверджуючи, що ніколи не видавав такої довіреності на ім?я ОСОБА_3 , про що він випадково дізнався, у суду є підстави визнати вищевказаний правочин недійсним.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Білоусової Н.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24.10.2024 та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити або закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що в порушення ст. 27 ЦПК України, суд не перевіряє чи дійсно зазначена в позові ОСОБА_3 зареєстрована за вказаною позивачем адресою та чи позов підсудний Овідіопольському районному суду Одеської області залишилось невідомим, адже жодного документу на підтвердження адреси відповідача окрім зазначення адреси в позові не існує.
Позивачем не вказано чому саме ОСОБА_3 має бути відповідачем по справі, ані позовна заява, ані додані до позову документи такої інформації не містять взагалі.
В порушення вищевказаного суд 03 червня 2024 року відкриває провадження по справі.
У вказаній ухвалі про відкриття провадження суд не зазначив, та не встановив строк надання пояснень за позовом третій особі ОСОБА_6 чим порушив п. 10., ч.2., ст. 187 ЦПК України.
Третя особа ОСОБА_6 була позбавлена на звернення до суду із поясненнями на позов, та звернення із заявою до суду про сплив строку позовної давності, оскільки позов не містить навіть періоду коли позивачу ОСОБА_7 стало відомо про те, що він 16.06.2014, нібито дав довіреність, та звідки він про це дізнався.
Судом не перевірена адреса реєстрації ОСОБА_8 , лист надісланий судом на адресу повернувся із поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою»(а.с. 22).
Третя особа ОСОБА_6 отримала лист 22.07.2024 року із штампом «судова повістка», копія позовної заяви із додатками не надсилалась.
Судом не з`ясовано взагалі природу штампу на якому латиницею відображені букви, та літери, відсутній переклад, відсутній висновок фахівця, до в`їзду чи виїзду цей штамп був поставлений.
Із всього закордонного паспорту України суду було надано копії аркушів 6.7.8.9.10.11 хоча паспорт має 31 аркуш і має бути весь скопійований для суду та учасників процесу.
Із урахування того, що розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то суддя Гандзій Д.М. навіть не оглядав оригінал простроченого паспорту, який 06.12.2020 закінчив свою дію, з чого можливо зробити висновок про відсутність доказів належності аркушів 6.7.8.9.10.11 до закордонного паспорту України ОСОБА_5 .
Вказує, що матеріали справи не містять ані запиту до Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України, ані відповіді про перетин Українського кордону ОСОБА_1 .
Зазначає, що матеріали справи не мають навіть копії оскаржуваної довіреності, яка втратила свою дію 16.06.2017року, тому справа взагалі підлягає закриттю у звязку із відсутністю предмета спору.
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду в судове засідання з`явився представник третьої особи та надав свої пояснення, інші сторони до суду не з`явились, клопотань про відкладення не надходило.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника третьої особи, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Суд першої інстанції задовольнивши позов зазначив, що позивач станом на дату нотаріального посвідчення оспорюваного правочину – довіреності від 16.06.2014 (реєстр. № 1404) на бланку серії НАА 289472 було посвідчено довіреність від імені ОСОБА_5 (РНОКПП : НОМЕР_2 ) на ім?я ОСОБА_3 на продаж квартири, строком на 3 роки до 16.06.2017, перебував на території США, що підтверджується копією його закордонного паспорту і фізично не міг бути присутнім у нотаріуса під час складання вказаної довіреності, а також стверджуючи, що ніколи не видавав такої довіреності на ім?я ОСОБА_3 , про що він випадково дізнався, у суду є підстави визнати вищевказаний правочин недійсним.
Проте з вказаними висновками апеляційний суд не погоджується та вважає за необхідне заначити наступне.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач просить суд визнати оспорюваний правочин – нотаріально посвідчену довіреність від 16.06.2014 (реєстр. № 1404) видану від імені ОСОБА_5 на ім?я ОСОБА_3 , вказуючи, що він ніколи не надав такої довіреності на ім?я відповідачи, так як станом на дату нотаріального посвідчення оспорюваної довіреності 16.06.2014 він фізично перебував в США, що підтверджується копією його закордонного паспорту серії НОМЕР_1 , виданого 06.12.2010 терміном до 06.12.2020, де на аркуші 8 паспорту значиться штамп від 15.06.2014 р., згідно якого він прибув до США (а.с. 4-7).
З відповіді приватного нотаріуса ОМНО Білоусової Н.В. № 187/01-16 від 22.10.2024 вбачається, що відповідно до реєстру нотаріальних дій від 16.06.2014 (реєстр. № 1404) на бланку серії НАА 289472 було посвідчено довіреність від імені ОСОБА_5 (РНОКПП : НОМЕР_2 ) на ім?я ОСОБА_3 на продаж квартири, строком на 3 роки до 16.06.2017. Відповідно до акту № 11 від 19.08.2021 про вилучення для знищення документів, не внесених до НАФ, відібрані до знищення як такі, що не мають науково-історичної цінності та втратили практичне значення, документи фонду приватного нотаріуса ОМНО Білоусової Н.В., який був схвалений Протоколом засідання ЕК Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 18.08.2021 № 10 та погоджений завідувачем ОДНА ОСОБА_9 від 01.07.2021, примірник вказаної довіреності, який зберігався у справах приватного нотаріуса ОМНО Білоусової Н.В. було знищено, шляхом спалення (а.с. 28).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
Згідно із ст. 202 ЦК України – правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво – чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.
Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 204 ЦК України передбачено – правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).
Згідно із ст. 207 ЦК України - правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв?язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Якщо фізична особа у зв?язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.
Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають – у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Виходячи з приписів ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтями 216-217 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин – може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Стаття 230 ЦК України передбачає – якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Статтями 237,238 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Статтею 627 ЦК України передбачено – відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Пунктами 7,20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено – правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Посилаючись на недійсність правочину, а саме нотаріально посвідченої довіреності представник позивача вказує, що позивач ОСОБА_1 перебував на території іншої країни, про що свідчить відмітка на його закордонному паспорті.
Проте, колегія суддів не може взяти до уваги вказаний доказ, оскільки він не може свідчити про те, що позивач беззаперечно перебував у день укладання та посвідчення спірної довіреності закордоном.
Як вбачається з матеріалів справи, суду не було надано всі сторінки закордонного паспорту ОСОБА_5 для всебічного та повного дослідження вказаного доказу, окрім того з частково наданих копій беззаперечно не вбачається коли саме позивач в`їхав та виїхав на територію США, окрім того, вказані копії є частково дописані та відомості викладені на іноземній мові, тому у суду виникають сумніви щодо наданого доказу.
Матеріали справи не містять доказів того, що позивач в період укладення спірної довіреності перебував за межами території України.
Крім того, позивач не був позбавлений можливості звернутись із запитом до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про надання інформації щодо перетину Державного кордону – ОСОБА_10 із зазначенням дат і напрямків перетину (в`їзд в Україну або виїзд з України), та з таким клопотання до суду першої інстанції чи апеляційної не звертався.
Судом витребовувалась інформація щодо перетину кордону позивачем у спірний період, однак головний центр обробки спеціальної інформації ДПС України повідомив про неможливість надання інформації за період з 01.06.2014 по 20.06.2014.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, та колегія суддів погоджується з ними.
Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білоусова Н.В., про визнання недійсним правочину - нотаріально посвідченої довіреності, у зв`язку із не доведенням обставин на які позивач посилається у позові.
Враховуючи вищевикладене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу задоволено, оскаржуване рішення скасовано з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові то з ОСОБА_5 на користь приватного нотаріуса ОСОБА_6 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1816,50 грн.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:
Апеляційну скаргу адвоката Хлєбнікова Максима Павловича – задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2024 року – скасувати.
Постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білоусова Н.В., про визнання недійсним правочину – нотаріально посвідченої довіреності – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ( РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), на користь приватного нотаріуса Білоусової Наталії Володимирівни (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1816,50 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді          В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко