ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/272/26 Справа № 196/1425/24 	  	Головуючий у першій інстанції: Костюков Д. Г. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –    Красвітної Т.П., 
суддів:     Городничої В.С., Никифоряка Л.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Костюкова Д.Г. від 14 квітня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, – 
ВСТАНОВИЛА: 

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідачі є її знайомими та звернулися до неї з проханням позичити гроші в доларах США для сімейних потреб. 26 червня 2021 року вона передала їм суму в розмірі 2000,00 доларів США та того ж дня ОСОБА_1 власноручно написав про це розписку, зазначивши в ній про обов`язок солідарної відповідальності, яку підписав особисто. Між ними була домовленість про те, що гроші відповідачі їй повернуть 26 вересня 2021 року. Однак до часу звернення з даним позовом до суду кошти їй не повернули та неодноразові її вимоги щодо повернення боргу проігнорували. Таким чином, відповідачі заборгували їй 2000 доларів США, що з розрахунку офіційного курсу НБУ іноземних валют станом на 23.10.2024 становить 82660,00 грн (2000 доларів США х 41,3313 грн.). Крім того, оскільки відповідачі борг їй не повернули, тому вона має право на стягнення 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за три роки прострочки, що від суми боргу становить 2473,80 грн. Тому позивачка просила стягнути на свою користь солідарно з відповідачів борг в загальній сумі 85133,80 грн. 
Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 26 червня 2021 року на загальну суму 83679,10 грн, з яких 82660,00 грн - сума позики, 1019,10 грн - 3% річних. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1186,98 грн. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ціну позову в розмірі 85133,80 грн, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду в оскаржуваній частині, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 26.06.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 позику у розмірі 2000,00 доларів США на строк до 26.09.2021 року (а.с.4).
У письмовій розписці відповідача також зазначено, що за позичені гроші він несе солідарну відповідальність зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , яка позичає гроші з ним, та в якості застави залишає автомобіль ГАЗ-52 самоскид н.з. НОМЕР_1 в разі неповернення боргу, який залишається в ОСОБА_2 (а.с.4).
Відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, борг позивачці не повернув.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. 
Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання. 
У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. 
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. 
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України). 
Виходячи з викладеного, встановивши, що договір позики укладений у належній простій письмовій формі; факт отримання позики у розмірі 2000,00 доларів США відповідачем не спростований; враховуючи, що відповідачем не надано доказів повернення боргу позивачці та розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 26 червня 2021 року на загальну суму 83679,10 грн, з яких 82660,00 грн (2000,00 доларів США х 41,33 грн за курсом НБУ станом на 23.10.2024) - сума позики, 1019,10 грн - 3% річних. 
У позовній заяві позивачка просила стягнути на свою користь 3% річних за три роки. 
24 лютого 2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” №64/2022. Воєнний стан в Україні введено на всій території України, який та діє до теперішнього часу.
Відповідно до пункту 18 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України за період з 27.09.2021 (наступний за днем обумовленої договором дати повернення позики) до 23.02.2022 (день, що передує дню введення воєнного стану в країні) в розмірі 1019,10 грн (82660,00 грн. (сума боргу) х 3% : 100% х 150 (кількість днів прострочення) : 365 (кількість днів у році) = 1019,10 грн.). 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. 
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 
У даному випадку колегія погоджується із висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача 3% річних у національній валюті гривні. Тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 82660,00 грн (у межах заявлених позовних вимог), що передбачає і нарахування 3% річних у гривні. 
Твердження апелянта, що борг було повернуто у повному обсязі шляхом передачі у власність позивачки транспортного засобу - ГАЗ-52 н.з. НОМЕР_1 , який він зобов`язувався передати у випадку неповернення позичених грошових коштів відповідно до умов розписки, є недоведеним. 
Належних та допустимих доказів передачі в рахунок погашення боргу за договором позики від 26.06.2021 року транспортного засобу ГАЗ-52 н.з. НОМЕР_1 відповідачем не представлено, клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи. 
Більш того, як установлено в судовому засіданні та визнано відповідачем ОСОБА_1 , автомобіль ГАЗ-52 н.з. НОМЕР_1 не належить йому на праві приватної власності, а знаходиться у його користуванні. 
Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України "Про заставу" заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.
Відповідачем не надано також докази передачі йому від власника автомобіля ГАЗ-52 н.з. НОМЕР_1 права застави на це майно у встановленому порядку.
У письмовій розписці від 26.06.2021 відсутня згода та підтвердження позикодавцем про отримання нею в рахунок повернення позики транспортного засобу ГАЗ-52, н.з. НОМЕР_1 . 
Щодо доводів апелянта про обов`язок позичальника повернути позику у такій самій кількості та такого самого роду (у даному випадку в іноземній валюті - дол США), колегія зазначає наступне. 
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №301/2052/18. 
Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Позивачка у своєму позові просила стягнути з відповідача суму позики у національній валюті гривні з розрахунку офіційного курсу НБУ іноземних валют станом на 23.10.2024, 2000 доларів США х 41,3313 грн = 82660,00 грн. 
Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника (одночасно іноземної валюти та його еквіваленту у гривні), вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово.
В оскаржуваному рішенні, у межах заявлених позовних вимог, стягнуто на користь позивачки, зокрема, заборгованість за договором позики від 26 червня 2021 року в сумі 82660,00 грн, тобто у національній валюті гривні без визначення у резолютивній частині еквівалента іноземної валюти, що не створює двозначності розуміння судового рішення. 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог.
Згідно з частиною 4 статті 303 ЦПК України, а також усталеною практикою Верховного Суду (зокрема, правові висновки у постановах від 20.12.2018 у справі № 522/2735/16-ц та від 13.03.2019 у справі № 643/11260/15-ц), суд апеляційної інстанції не вправі ухвалити рішення, яким погіршить становище особи, яка подала апеляційну скаргу, якщо інша сторона не подала апеляцію чи зустрічну апеляцію на таке рішення. 
У даній справі апеляційну скаргу подав саме відповідач. Водночас позивачка апеляційну скаргу не подавала, вимог про стягнення боргу в іноземній валюті не заявляла. 
Під час апеляційного розгляду судом встановлено, що сума позики передавалась відповідачу саме в іноземній валюті у розмірі 2000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на час розгляду справи апеляційним судом становить більшу суму (2000,00 дол. США х 43,0318 грн = 86063,60 грн), ніж присуджена судом першої інстанції (82660,00 грн). Проте ухвалення рішення про стягнення заборгованості в іноземній валюті порівняно з рішенням суду першої інстанції призвело б до погіршення становища апелянта, який наполягає на стягненні суми в доларах США. 
З огляду на принцип заборони reformatio in peius, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості змінити рішення щодо стягнення позики в іноземній валюті, оскільки це виходило б за межі апеляційних вимог і погіршувало б становище апелянта. 
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Можливість нарахування 3% річних на грошове зобов`язання, у тому числі визначене в іноземній валюті, узгоджується з практикою Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. 
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду, згідно змісту апеляційної скарги, оскаржене лише в частині стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 26 червня 2021 року в сумі 82660,00 грн та 3% річних у розмірі 1019,10 грн. 
Тому суд апеляційної інстанції справу в частині відмови у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з відповідачки ОСОБА_3 не переглядає, згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та наявність підстав для залишення рішення місцевого суду в оскаржуваній частині без змін. 
Керуючись ст.ст. 7, 367, 369, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення. 
Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року в оскаржуваній частині – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 
Повний текст постанови складено 13 лютого 2026 року. 

Головуючий         Т.П. Красвітна

Судді          В.С. Городнича

Л.П. Никифоряк