Справа № 755/9221/24
Провадження № 2/175/2136/24

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(З А О Ч Н Е )

02 квітня 2026 року Дніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі: 
головуючої судді Озерянської Ж.М.
з участю секретаря Рожкової Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у с-щі Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В: 

У травні 2024 року позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки  ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що починаючи з 2008 року він та відповідачка проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу(цивільний шлюб). У цивільному шлюбі народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком у свідоцтві про народження записаний позивач. Згодом шлюб з відповідачкою було зареєстровано 28 лютого 2018 року, однак вже 18 березня 2019 року рішенням Краматорського міського суду Донецької області шлюб було розірвано. Починаючи з початку 2020 року донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно мешкає разом з ним, відповідачка ніякої участі у вихованні та утриманні доньки не несе, оскільки з жовтня 2021 року по теперішній час не мешкає на території України та вже є громадянкою країни агресора. В зв`язку з викладеним вище, позивач вважає, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому є всі законні підстави щодо позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів на утримання їх доньки у передбаченому законодавством розмірі. 
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги з підстав викладених у позові підтримав та просив суд позбавити  ОСОБА_2 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував.
Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації надав суду заву про слухання справи за відсутності представника Служби та ухвалити рішення в інтересах дитини. Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації надала суду висновок щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідачка ОСОБА_2  про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується Оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання, однак у судове засідання не з`явилася, причини неявки у судове засідання не повідомила, будь-яких заяв, клопотань, пояснень чи відзиву до суду не подавала, а тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України.
Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків,вислухавши думку дитини, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №1648. Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 17). 
28 лютого 2018 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_4 та після укладення шлюбу ОСОБА_5 взяла прізвище чоловіка « ОСОБА_6 », що підтверджуєтеся відповідним свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 виданим Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №77 (а.с. 19).
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 18 березня 2019 року, розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 28 лютого 2018 року у Краматорському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №77(а.с. 21).
19 листопада 2019 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_8 та після укладення шлюбу ОСОБА_5 взяла прізвище чоловіка « ОСОБА_9 », що підтверджуєтеся відповідним свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3 виданим Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №683 (а.с. 23).
ОСОБА_1 з 28 лютого 2014 року має у власності двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 29).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 перебувають на обліку в Дніпровському управлінні соціального захисту населення в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб з серпня 2022 року та проживають за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідними Довідками (а.с. 30, 32, 42).
Характеристикою учениці 7-а Класу школи №201 міста Києва ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується, що неповнолітня проживає разом з батьком ОСОБА_1 , який приділяє належну увагу вихованню та навчанню доньки, бере активну участь у житті класу, цікавиться досягненнями дитини, ходить на батьківські збори, завжди на зв`язку з класним керівником. Мати дитини жодного разу на зв`язок зі школою не виходила (а.с. 33)
Неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має Подяки та Грамоти за участь у олімпіадах з математики, образотворчого мистецтва, української мови та літератури(а.с. 26-28).
Згідно з Актом обстеження умов проживання №35 квартири АДРЕСА_3 , у квартирі для дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виділено окрему кімнату, яка обладнана всім необхідним, у квартирі чисто, є всі необхідні для життя речі (а.с. 35). 
Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_10 від 21 березня 2025 року №103-2586 встановлено, що з початку 2020 року неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом зі своїм батьком, ОСОБА_1 , який займається її вихованням та утриманням. Мати дитини не виявляє бажання спілкуватися з донькою, матеріально не допомагає. Неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на засідання комісії пояснила, що мати не бере участі у її вихованні та утриманні. На підставі вищевикладеного, враховуючи інтереси неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_10 (а.с. 122-123). 
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 зазначили, що відповідачка не приймає участі у вихованні дитини та її утриманні, неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з позивачем та знаходиться на його повному утриманні, відповідачка повністю припинила спілкування з дитиною.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства).
У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст. 164 СК України.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають: один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).
Відповідно ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері чи батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.
Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав, визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні.
Суд вважає, що позивачем не надано належних доказів, які б достовірно та беззаперечно підтверджували свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками щодо участі в утриманні та вихованні дитини і умисне ухилення від їх виконання.
Згідно ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд не враховує висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_10 №103-2586 від 21 березня 2025 року по відношенню до неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він не містить жодного обґрунтування висновків комісії щодо доцільності позбавлення ОСОБА_10 батьківських прав. На засіданні ОСОБА_10 присутньою не була. Висновок органу опіки носить для суду не обов`язковий, а рекомендаційний характер.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. 
В свою чергу, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися зі своєю донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
Проживання відповідачки за межами території України не свідчить про неможливість брати участь у вихованні дитини. 
Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства).
Відповідно до частини другої ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини.
У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням з дитиною, невиконанням нею своїх обов`язків, вчиняла будь-яке насильство стосовно дитини.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено.
Позивач у своєму позові не зміг пояснити мету позбавлення батьківських прав матері та які інтереси дитини у будуть цим захищені у зв`язку з цим.
Розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою не є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав.
Посилання на те, що відповідачка не відвідує батьківські збори, що зазначено у характеристиці зі школи, не є достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав, судом враховується те, що через воєнні дії батьки дітей можуть проживати у різних містах або іншій країні. 
Інших доказів на підтвердження ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків матеріали справи не містять.
Суди повинні дослідити обставини справи. Тобто повинні бути законні підстави для задоволення позову (Постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 (провадження №61-2251св22)).
Відповідно до ч.ч.2,3 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. 
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері чи батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі №464/2040/23).
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, позивач не довів підстав, визначених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, які є вичерпними підставами, а тому оскільки підстави для позбавлення батьківських прав  ОСОБА_2  стосовно її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1  відсутні, у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав слід відмовити.
Щодо стягнення аліментів з відповідачки на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Згідно зі ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.
Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Разом з тим, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів, який набрав чинності 08 липня 2017 року, до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України внесено зміни, згідно яких розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, виходячи з вищенаведеного суд дійшов висновку про те, що неповнолітня донька дійсно проживає з батьком – позивачем по справі. Відповідачка матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої доньки не надає.
Тому, з огляду на те, що відповідачка працездатна, враховуючи матеріальний стан сторін, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача, стягнувши аліменти з відповідачки на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 30 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Тому, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі у розмірі 1 211,20 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів.
Керуючись ст. ст. 2, 3, 4, 6, 9, 18, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 280, 281, 282, 352, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 164, 165, 166, 181, 183, 182, 190 СК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.
Стягнути зі ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНКОПП: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНКПП: НОМЕР_5 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 30 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути зі ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНКОПП: НОМЕР_4 ) на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. 
Рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць допустити до негайного виконання.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя         Озерянська Ж.М.