ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/2955/25 Головуючий суддя І інстанції Рубіжний С. О.
Провадження № 22-ц/818/1020/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2026 року  м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс банк» на заочне рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2025 року, у цивільній справі № 639/2955/25, за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
30 квітня 2025 року до Новобаварського районного суду міста Харкова звернулось Акціонерне товариство «Сенс Банк», в особі свого представника Полетаєвої Т.Ю., з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що17.02.2022 між АТ «Альфа Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання пропозиції банку - акцепту на укладання угоди про надання кредиту №501434397. 
Відповідно до умов договору, позивач зобов`язується надати відповідачеві кредит у сумі 67 000,00 грн., строк кредитування становить 48 місяців, процентна ставка відсотків річних - 35,00 %, тип відсоткової ставки фіксована. Датою повернення кредиту є 17.02.2026. Вищезазначені умови погоджені та підписані сторонами кредитного договору, а також відображені у його складових частинах. Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісійну винагороду в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та Додатком № 1 до нього-графіком платежів. Позивач зазначає, що ним зобов`язання за договором виконані у повному обсязі, в той час як відповідач свої зобов`язання не виконує, в зв`язку з чим існує заборгованість у сумі 137 282, 37 грн., що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 67 000,00 грн., за відсотками – 70 282, 37 грн.
Посилаючись на вказані обставини, банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 501434397 від 17.02.2022 у розмірі 137 282, 37 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11376,67 грн.
Заочним рішенням Новобаварського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2025 року позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 501434397 від 17.02.2022 у розмірі 120 094 гривні 80 копійок, з якої 67 000, 00 грн. борг за кредитом, 53 094,80 грн. борг за процентами.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір у розмірі 2119 гривень 12 копійок.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ «Сенс банк» через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Новобаварського районного суду міста Харкова від 10 вересня 2025 року у справі 639/2955/25 в частині відмови у стягненні відсотків в сумі 17187,57 грн. і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Здійснити новий розподіл судових витрат (судовий збір), понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції. Здійснити розподіл судових витрат (судовий збір), понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Вказав, що Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супровідних послуг, що є Додатком №1 до Угоди про надання кредиту № 501434397 від 17.02.2022 року, передбачає щомісячне погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі мінімального щомісячного платежу - 2611,08 грн. (до 17 числа кожного місяця). Частина щомісячного платежу йде на погашення кредиту, частина на погашення відсотків. Але зазначений графік платежів є актуальним виключно у разі погашення позичальником щомісячно до 17 числа кожного місяця суми в розмірі 2611,08 грн. У разі сплати позичальником щомісячного платежу в більшому або меншому розмірі, інформація з графіку вже не буде актуальною, так як відсотки нараховуються виключно на залишок заборгованості за кредитом. Так як відсотки за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, тому у разі відсутності погашення відповідачем тіла кредиту, відсотки за користування кредитом нараховувалися щомісячно в розмірі 35 % річних на залишок заборгованості за кредитом в розмірі 67000,00 грн. за період з дати надання кредиту (17.02.2022 року) по дату розрахунку заборгованості (17.02.2025 року). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом у гривні, за період з 17.02.2022 року по 17.02.2025 року відповідачу було нараховано відсотків за користування кредитом (67000,00 грн.) в розмірі 70301,62 грн., сплачено 28.09.2022 року – 19,25 грн., відповідно заборгованість за відсотками за користування кредитом складає 70282,37 грн. На підставі викладеного, висновок суду, що заборгованість за відсотками потрібно обраховувати на підставі інформації з графіку платежів є помилковою.
Відмовляючи у частині задоволення позовних вимог щодо стягнення всієї суми відсотків, суд першої інстанції виходив з того, що банк підтвердив виконання зі своєї сторони зобов`язання щодо надання кредиту, однак згідно Додатку № 1 за період березня 2022 року по лютий 2025 року включно позичальник мала сплатити 53 114,05 грн., нею сплачено 19,25 грн, тому розмір боргу за відсотками складає 53 094,80 грн.
Суд апеляційної інстанції розглянув доводи скарги відповідно до ст. 367 ЦПК України в межах позову та наявних у справі доказів, та погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.
Рішення суду оскаржено лише у частині незадоволених відсотків, тому у іншій частині не переглядається.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржене рішення суду відповідає.
Угодою про надання споживчого кредиту № 501434397 передбачено строк кредитування 48 місяців, а графіком погашення кредиту передбачено останній платіж 17.02.2026 року.
Позивачем не доведено, що умовами кредитного договору передбачено обов`язок позичальника достроково виконати усі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 днів з дня отримання від банку інформації у разі невиконання позичальником умов договору
З матеріалів справи вбачається, що 17.02.2022 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено Угоду про надання споживчого кредиту № 501434397.
Відповідно до Угоди про надання споживчого кредиту банк надає позичальнику грошові кошти (кредит) на споживчі цілі на наступних умовах: сума кредиту - 670000 грн, процента ставка – 35% річних, тип ставки – фіксована, строк кредиту 48 місяців.
Положеннями п. 2 Угоди про надання споживчого кредиту визначено дату повернення кредиту – 17.02.20226 року.
Кредит надається позичальнику для власних потреб, розмір 670000 грн, спосіб видачі – переказ коштів на рахунок НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Альфа-Банк» (п. 3 Угоди про надання споживчого кредиту)
В Угоді про надання споживчого кредиту зазначається, що в Додатку № 1 до цієї Угоди, що є невід`ємною частиною Угоди, визначаються такі деталі: - складові загальної вартості кредиту; графік платежів з повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, суми комісійної винагороди та інші платежі за Угодою.
Факт укладення Угоди про надання споживчого кредиту № 501434397 з АТ «Альфа-Банк» відповідачем під час розгляду справи не заперечувався.
12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа банк» на АТ «Сенс Банк».
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Судом установлено, що пропозиція (оферта) на укладення договору про надання споживчого кредиту №501434397 від 17.02.2022 року підписана ОСОБА_1 електронним підписом, містить усі істотні умови договору, зокрема, розмір позики, строк кредитування, тип та розмір процентної ставки.
У даному випадку відповідач підписав та подав до банку саме оферту на укладення кредитного договору, яка й була акцептована позивачем, що не суперечить вимогам закону щодо укладення договору.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
17.02.2022 АТ «Альфа-Банк» АТ «Альфа-Банк» перерахувало кредитні кошти у розмірі 670000 грн за вказаною вище Угодою про надання споживчого кредиту № 501434397 ОСОБА_1 на її рахунок, про що свідчить меморіальний ордер № 943773790 від 17.02.2022 (а.с.16).
Банком також надано виписку по руху коштів та розрахунок заборгованості (а.с.17-30)
Суд апеляційної інстанції вважає доведеним факт отримання відповідачем кредитних коштів на підставі Угоди про надання споживчого кредиту № 501434397 від 17.02.2022 року та неповернення їх банку у встановлений строк, що призвело до виникнення заборгованості.
Звертаючись до суду із позовом АТ «Сенс-Банк» просило стягнути з відповідача заборгованість за угодою про надання споживчого кредиту № 501434397 від 17.02.2022 станом на 10.09.2024 становить 137 282, 37 грн., що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 67 000,00 грн., за відсотками – 70 282, 37 грн.

Відмовляючи в частині задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості за угодою про надання споживчого кредиту, суд першої інстанції, вказав, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, а банк звертається до суду з позовом про дострокове повернення коштів за кредитним договором, не підтвердивши виконання вимог власних умов кредитування та вимог ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», які передбачають обов`язок позичальника лише після отримання повідомлення (вимоги) достроково повернути кредит, то в позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту.
Як вбачається, зі змісту позовної заяви, в якій банк як на підставу позову посилається на положення статті 1054 ЦК України, наданого позивачем розрахунку заборгованості, а також строку повернення кредитних коштів до 17 лютого 2026 року, свідчить, що предметом позову в справі, є як стягнення простроченої заборгованості яка складається з тілу кредиту та відсотків, так і дострокове стягнення суми кредитних коштів, тобто поточної заборгованості.
За змістом пункту 9 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит.
Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).
За умовами Угоди про надання споживчого кредиту відповідач ОСОБА_1 отримала кредитні кошти для власних потреб, як споживчий кредит, отже кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника і на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про споживче кредитування».
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону № 1023-ХІІ у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». Лише з 10 червня 2017 року на ці відносини поширюються Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», станом на час виникнення спірних правовідносин, у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Колегія суддів зауважує, що у справах про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором саме позивач повинен довести у судах першої та апеляційної інстанцій, що відповідно до умов укладеного кредитного договору строк виконання такого зобов`язання є таким, що настав, а тому позичальник продовжує користуватися цими грошовими коштами неправомірно. У разі дострокового стягнення суми кредиту саме позивач має довести, що такий обов`язок виник, оскільки виключно з ініціативи кредитора та у порядку, визначеному умовами кредитного договору, в односторонньому порядку відбулася зміна умов такого договору, зокрема щодо строку виконання цивільного зобов`язання.
В оцінці цього визначальними є умови кредитного договору. Такий договір є джерелом правового регулювання цивільних відносин між сторонами, який визначає обов`язкові для обох сторін правила поведінки, відмінні від їх законодавчого регулювання.
Умовами Угоди про надання споживчого кредиту № 501434397 не передбачено право банку вимагати дострокового повернення споживчого кредиту, як і не визначено порядок направлення юридично значимих повідомлень, та факт отримання їх позичальником.
Таким чином, за відсутності в договорі права на дострокове повернення кредиту, кредитор може вимагати стягнення лише простроченої заборгованості. Право на дострокове стягнення всього боргу виникає лише тоді, коли це прямо передбачено умовами договору або законом.
Судом встановлено, що 25.02.2025 АТ «Сенс Банк» направлено ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень за договором № 501434397 згідно якої позичальник повинен протягом 35 календарних днів з дати отримання вимоги на суму 136240,15 грн сплатити заборгованість (а.с.31).
Підпунктом г пункту 4 Угоди, дострокове припинення угоди може бути за умови дострокового повного погашення мною кредитної заборгованості за угодою, з урахуванням особливостей, визначених договором (а.с.8-9).
Однак, умовами Угоди про надання споживчого кредиту № 501434397 не передбачено як обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів, так і не визначено порядок направлення юридично значимих повідомлень, та факт отримання їх позичальником.
Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17: «у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України. Отже, фактичні дії щодо виконання договору не є підставою для визнання договору укладеним, а правові наслідки вчинення таких дій щодо виконання неукладеного договору визначаються главою 83 ЦК України. Тобто ці фактичні дії вважаються такими, що вчинені без достатніх правових підстав, відповідно кошти, передані сторонами одна одній, є безпідставно набутим сторонами майном. 
Вимога позивача про дострокове повернення споживчого кредиту є незаконною та не підлягає задоволенню у зв`язку з невідповідністю такої вимоги умовам частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування»».
Як вбачається з наданих доказів, відповідачем сплачено по щомісячним платежам по тілу кредиту в загальному розмірі 0,00 грн., залишок боргу за кредитом складає 67 000,00 грн.. Згідно Додатку №1 - Графіку платежів, за весь період користування коштами відповідач мала сплатити проценти на загальну суму 58 331,43 грн., при цьому відповідно до розрахунку, відповідачем сплачено по щомісячним платежам по процентам в загальному розмірі 19,25 грн.. 
Позивачем визначено борг про процентам за період з 17.02.2022 по 17.02.2025 за 36 місяців користування коштами на загальну суму 70 282,37 грн.
Як зазначено в оферті на укладання угоди про надання кредиту №501434397 визначено, що невід`ємною частиною угоди є Додаток №1 Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, яким визначено фіксовану щомісячну сплату по договору тілу кредиту та процентів із визначенням відповідних сум, яка мала бути сплачена в останню дату кожного місяця відповідного року.
Однак, розрахунок суми заборгованості містить розбіжності в частині визначення щомісячного розміру процентів, які підлягали сплаті та розміру процентів в Додатку №1 Графіку платежів.
При цьому зміна розміру сум процентів або право перерахунку в зв`язку із припиненням позичальником здійснювати платежі в рахунок повернення кредиту умовами договору не передбачена та доказів з посиланням на умови договору, яка надає право позивачу здійснювати в односторонньому зміну щомісячного розміру сум нарахованих процентів не надано.

Згідно Додатку № 1 за період березня 2022 року по лютий 2025 року включно позичальник мала сплатити 53 114,05 грн., сплачено 19,25 грн, розмір боргу за процентами складає 53 094,80 грн.
Матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем кредитних коштів за Угодою про надання споживчого кредиту, а також часткове виконання ним зобов`язань, при цьому обов`язок щодо повного та своєчасного повернення прострочених кредитних коштів і сплати нарахованих відсотків станом на час звернення банку до суду відповідачем виконаний не був, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість, яка складає 120094,80 грн, з яких: залишок простроченого кредиту – 67000,00 грн, залишок прострочених відсотків – 53094,80 грн.
Отже, право кредитодавця вимагати дострокового повернення споживчого кредиту виникає за умови затримання споживачем сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, якщо таке право прямо передбачене договором про споживчий кредит.
Правила кредитування, які не підписані позичальником, не є складовою кредитного договору та не можуть встановлювати додаткові права кредитора.
За відсутності в договорі права на дострокове повернення кредиту, кредитор може вимагати стягнення лише простроченої заборгованості.
Кредитодавець не набув право на дострокове повернення споживчого кредиту у повному обсязі, строк виплати якого ще не настав, однак з позичальника на користь банку підлягала стягненню прострочена заборгованість, яка виникла на час звернення банку до суду з цим позовом.
Колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18) зазначено, що: «колегія суддів уважає безпідставними посилання апеляційного суду, як на законність підстави для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини друга, третя статті 212 ЦПК України 2004 року). Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти».
У постанові Верховного суду від 22 жовтня 2025 року у справі № 539/402/24 міститься висновок про те, що кредитний договір справді мав споживчий характер і не містив умов про право кредитора вимагати дострокового повернення позики. Подані банком «Правила надання споживчого кредиту» не були підписані позичальником, тому не є частиною договору. Отже, Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду щодо відсутності правових підстав для дострокового стягнення всієї суми кредиту.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс банк» -залишити без задоволення.

Заочне рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2025 року в оскаржуваній частині-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 20 квітня 2026 року.

Головуючий   В.Б.Яцина.

Судді колегії   Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.