ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/6791/25     Головуючий І-ї інстанції – Чайка І.В.
Провадження № 33/818/197/26    
Категорія: ч.1 ст.173-2 КУпАП 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
11 лютого 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі: 
головуючого судді     Гєрцика Р.В.
секретаря судового засідання   Дєдової Н.С.
за участю особи, яка притягається 
до адміністративної відповідальності    ОСОБА_1 
захисника       Кукаркіна О.О. 
потерпілої        ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу захисника Кукаркіна О.О. на постанову судді Слобідського районного суду м.Харкова від 12 вересня 2025 року у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.173-2, ч.2 ст.173-8 КУпАП, щодо ОСОБА_1 –

УСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Згідно постанови судді,  ОСОБА_1 06.09.2025 року о 10 год.00 хв. за адресою АДРЕСА_1 вчинив відносно своєї сестри ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, а саме почав словесний конфлікт, хапав за шию, внаслідок чого була завдана шкода психічному та фізичному здоров`ю потерпілої.

Крім цього, 07.09.2025 року о 14 год.30 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою : АДРЕСА_2 , порушив терміновий заборонний припис серії АА № 161399 від 06.09.2025 року, а саме контактував та словесно спілкувався зі своєю сестрою ОСОБА_2 , що йому було заборонено з 06.09.2025 року з 12:00 год. до 11.09.2025 року до 12:00 год.
Постановою судді Слобідського районного суду м.Харкова від 12 вересня 2025 року  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2, ч. 2 ст. 173-8  КУпАП, та, у відповідності до ст.36 КУпАП накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривеньта стягнуто судовий збір на користь держави.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
В апеляційній скарзі захисник просить постанову судді скасувати як необґрунтовану та незаконну, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2, ч. 2 ст. 173-8 КУпАП. 
В обґрунтування заявлених апеляційних вимог посилається на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 вчинив будь-яке домашнє насильство щодо ОСОБА_2 . Крім того, судом не було взято до уваги пояснення ОСОБА_1 про те, що ініціатором сварки була саме його сестра, однак будь яких фізичних дій, він до сестри не застосовував. Також, він вимушено порушив терміновий заборонний припис, встановлений щодо своєї сестри, оскільки це саме вона йому зателефонувала та просила надати їй ключі від квартири їх матері, та оскільки їх мати є недієздатною, її необхідно було годувати, він був вимушений виконати прохання сестри та привезти їй ключі. Приїхавши за адресою, сестра спровокувала конфлікт між ними. 
Вказує, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_2 проходила лікування у 2023 році у відділенні пограничної психіатрії, де їй було встановлено діагноз «депресивний розлад органічного походження» та «дисциркуляторна енцефалопатія», що могло вплинути на її сприйняття подій та відомості, надані нею під час складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Мотиви суду
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його захисник підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Потерпіла ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. Пояснила, що вона разом з ОСОБА_1 проживають в одній квартирі та доглядають за важкохворою матір`ю. 06.09.2025 року вона знаходилась під дією сильнодіючих лікарських препаратів, спровокувала сварку між нею та братом та неправильно розуміла, що відбувається. 07.09.2025 року вона зателефонувала братові та попросила привести їй ключі, в цей день вона також знаходилась під дією ліків. Просила не притягати ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, оскільки з братом вона примирилась і будь-яких претензій до нього не має.
Перевіривши матеріали справи відповідно до вимог ч.7 ст.294 КУпАП, заслухавши доводи ОСОБА_1 та його захисника, пояснення потерпілої, перевіривши законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Слід також звернути увагу, що відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст.245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з приписами ч.2 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до оскаржуваної постанови судді районного суду ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, за умисне вчинення домашнього насильства у сім`ї, а саме вчинення умисних дій психологічного характеру, що полягали у висловлюванні у бік чоловіка нецензурною лайкою, чим завдала шкоду психологічному та фізичному здоров`ю останнього.
Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо з огляду на наступне.
Частиною 1 статті 173-2 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення насильства в сім`ї, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого. 
Таким чином, об`єктивну сторону цього правопорушення складають певні дії (бездіяльність), реальне настання шкідливих наслідків (реальна ймовірність їх настання) та причинний зв`язок між ними.
Відповідно до п.3 ч.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» № 2229-VIII, домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство (п.14 ч.1 ст.1 вказаного вище Закону), як форма домашнього насильства, включає в себе словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. 
Отже, виходячи з аналізу зазначених норм законодавства, під домашнім насильством, умисним вчиненням діянь психологічного характеру, які утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, розуміють не лише словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, а і інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Тобто, у справах про домашнє насильство доказуванню підлягає не лише факт вчинення відповідних дій (бездіяльності) особи, а й наслідки, які в результаті таких дій (бездіяльності) були заподіяні постраждалій особі (або існувала реальна можливість їх настання). 
В розумінні ЄСПЛ справи про адміністративні правопорушення є кримінальним провадженням, тому до таких справ за аналогією можливо застосувати принципи кримінального процесу.
А відтак, у справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа, та потерпілий додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.
Поширення стандартів кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення, безсумнівно, зумовлює необхідність дотримання особливих вимог до процедури збирання, подання та оцінки доказів, а також до вмотивованості судових рішень, які у разі визнання особи винною повинні містити відповідні достатні мотиви, які дали змогу спростувати презумпцію невинуватості та призначити пропорційне вчиненому покарання.
У рішенні у справі «Олег Колесник проти України» ЄСПЛ вказав, що вимоги пункту 3 статті 6 Конвенції слід розглядати як конкретні аспекти права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції, і завдання суду полягає у тому, щоб з`ясувати, чи був увесь зазначений процес, включно зі способом, у який здійснювався збір доказів, «справедливим» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Виходячи зі змісту ст.7,245,279,280 КУпАП, провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється щодо правопорушника в межах протоколу про адміністративне правопорушення, який є єдиною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності, окрім виключень, зазначених у ст.258 КУпАП. 
Протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КУпАП і який є підставою для подальшого провадження у справі. Зміст протоколу про адміністративне правопорушення повинен чітко відповідати приписам ст.256 КУпАП, особливо в частині викладення фабули правопорушення, яка, як зазначено вище фактично є обвинуваченням.
Як дослівно вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №079813 від 06.09.2025 року,  ОСОБА_1 06.09.2025 року о 10 год.00 хв. за адресою АДРЕСА_1 вчинив відносно своєї сестри ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, а саме почав словесний конфлікт, хапав за шию, внаслідок чого була завдана шкода психічному та фізичному здоров`ю потерпілої (тяжкий емоційний стан). 
Втім, жодних відомостей про те, в чому саме виразилося психологічне насильство та які наслідки воно спричинило у протоколі не наведено, а лише мається констатація абстрактного факту вчинення домашнього насильства. Втім, встановлення та зазначення таких даних є прямим обов`язком органу, який склав протокол відповідно до вимог ч.1 ст.256 КУпАП, так як правова норма ст.173-2 КУпАП є бланкетною. Такий формальний та спрощений підхід при складенні протоколу є абсолютно неприпустимим, а обвинувачення слід визнавати неконкретним, таким, що порушує право особи на захист. 
Крім того, саме по собі висловлення образ на адресу осіб, із числа передбачених ст.3 Закону № 2229-VIII, автоматично не утворює собою складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, окрім як, ці дії неминуче мають потягнути за собою наслідки, а саме: завдання чи можливість завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Проте у даному випадку наявність наслідків дій ОСОБА_1 у виді спричинення шкоди психічному здоров`ю ОСОБА_2 , хоча й відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, втім, їх зміст не розкрито, а тим більше не доведено за стандартом поза розумним сумнівом, а відтак, ці доводи ґрунтуються на припущеннях, що прямо суперечить ст.62 Конституції України.
Крім того, відповідно до відомостей відеозапису, долученого до матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_2 повідомляла про те, що між нею та братом сталась конфліктна ситуація з приводу спільного проживання в одній квартирі. 
Також, апеляційний суд приймає до уваги пояснення потерпілої ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, відповідно до яких вона пояснила, що в той день знаходилась під впливом сильнодіючих ліків та спровокувала сварку з братом. Будь-яких тілесних ушкоджень він їй не наносив, вона його обмовила через свій нестійкий психоемоційний стан. Дійсно саме за її ініціативою брат приїхав, щоб привезти ключі та мати можливість годувати лежачу хвору мати. На даний час претензій до нього не має.
Таким чином, з протоколу про адміністративне правопорушення не простежується факт того, що конфліктна ситуація викликала у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдала шкоди фізичному та психічному здоров`ю особи.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Малофєєва проти Росії», серед іншого зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принцип рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Проте суд першої інстанції не надав цим обставинам будь-якої оцінки, погодився з пред`явленим обвинуваченням, не встановив в чому саме полягало психологічне насильство з боку ОСОБА_1 , оскільки словесні образи необхідно оцінювати індивідуально, виходячи з кожної конкретної ситуації, та не встановив, які наслідки воно спричинило, констатувавши лише, що потерпілій була спричинена моральна шкода, при цьому не зазначив в чому саме вона полягає. 
Так, зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст. 283,284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно зазначити опис обставин, установлених під час розгляду справи, навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до вимог ст.251,252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. 
Однак, дані вимоги при розгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 в суді першої інстанції не були виконані в повному обсязі. Судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_2 не допитувалась.
За таких обставин, слід зазначити, що матеріали справи не містять об`єктивних належних доказів, які б доводили зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення і в судовому рішенні факти та події. Рапорт чергового інспектора не може бути визнаний доказом, так як за своєю правовою формою є документом, який містить певну інформацію, яка підлягає перевірці. Сам протокол про адміністративне правопорушення за правовим змістом є фактично обвинуваченням, яке підлягає доведенню, не може бути доказом у справі про адміністративне правопорушення, враховуючи позицію ЄСПЛ (справа Карелін проти Російської Федерації), заява та письмові пояснення ОСОБА_2 також не можуть бути беззаперечним доказом вини ОСОБА_1 , оскільки містять виключно її бачення ситуації, яка сталася 06.09.2025 року. Натомість судом першої інстанції остання не допитувалася, а вказані нею обставини жодним чином не перевірялися. 
При цьому, в судовому засіданні апеляційного суду потерпіла ОСОБА_2 спростувала надані нею 06.09.2025 року пояснення.
Разом з тим, з письмових пояснень ОСОБА_1 та змісту апеляційної скарги вбачається, що він не визнав факту вчинення домашнього насильства, та пояснив, що 06.09.2025 року між ним та сестрою сталась конфліктна ситуація з приводу проживання в одній квартирі та необхідного догляду за важкохворою матір`ю.

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. За таких обставин факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, є недоведеним, а висновок суду про винуватість останнього є безпідставним, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, наявним доказам та зазначеним вимогам закону, про що слушно зазначається в апеляційній скарзі. 

Крім того, апеляційний суд не погоджується також й з висновком суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-8 КУпАП з огляду на наступне.
Так, частиною 2 статті 173-8 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 138812 від 07.09.2025 року, вбачається, що 07.09.2025 року близько 14 год.30 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою : АДРЕСА_2 , порушив терміновий заборонний припис серії АА № 161399 від 06.09.2025 року, а саме контактував та словесно спілкувався зі своєю сестрою ОСОБА_2 , що йому було заборонено з 06.09.2025 року з 12:00 год. до 11.09.2025 року до 12:00 год.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству» терміновий заборонний припис виноситься кривднику уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України у разі існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення.
Терміновий заборонний припис може містити такі заходи:
1) зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи;
2) заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи;
3) заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.
Під час вирішення питання про винесення термінового заборонного припису пріоритет надається безпеці постраждалої особи. Зазначена вимога поширюється також на місце спільного проживання (перебування) постраждалої особи та кривдника незалежно від їхніх майнових прав на відповідне житлове приміщення.
Працівники уповноваженого підрозділу органів Національної поліції України можуть у встановленому законом порядку застосовувати поліцейські заходи примусу для виселення з житлового приміщення кривдника, якщо терміновий заборонний припис передбачає зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи, а кривдник відмовляється добровільно його залишити.
Терміновий заборонний припис виноситься за заявою постраждалої особи, а також за власною ініціативою працівником уповноваженого підрозділу органів Національної поліції України за результатами оцінки ризиків.
Терміновий заборонний припис виноситься строком до 10 діб.
Терміновий заборонний припис вручається кривднику, а його копія - постраждалій особі або її представнику.
Частина 2 статті 173-8 КУпАП передбачає відповідальність за невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений.
Об`єктивна сторона правопорушення полягає в умисному вчиненні невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Разом з цим, як було встановлено в судовому засіданні апеляційного суду, потерпіла ОСОБА_2 пояснила, що 07.09.2025 року, достовірно володіючи інформацією про те, що 06.09.2025 року буловинесено терміновий заборонний припис серії АА № 161399 щодо її брата ОСОБА_1 , з метою продовження конфліктної ситуації особисто зателефонувала йому та попросила привезти їй ключі для того, щоб вона могла потрапити до кварти, де проживає їх важкохвора матір та погодувати її, а потім спровокувала конфлікт. 
Крім того, з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 також повідомляв, що це він викликав працівників поліції, з метою захисту своїх прав, оскільки 06.09.2025 року між ним та сестрою ОСОБА_2 сталась конфліктна ситуація, щодо нього було винесено терміновий заборонний припис, однак 07.09.2025 року вона йому особисто зателефонувала та попросила привезти ключі від квартири де проживає їх недієздатна матір.
Однак поліцейськими не були перевірені зазначені факти, не були встановлені фактичні обставини справи та поліцейські проігнорували доводи ОСОБА_1 . Зазначеним доводам не було надано оцінку і судом першої інстанції.
За таких обставин, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, про встановлення в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-8 КУпАП, оскільки встановлені фактичні обставини в суді апеляційної інстанції свідчать про активні дії потерпілої ОСОБА_2 , яка фактично особисто зателефонувала брату, вказавши вагому причину та наполягала на зустрічі з ним, що має істотне значення для правильного вирішення справи.
Згідно ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.
Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Право особи діяти на власний розсуд передбачає можливість його дискреції, тобто право вибору між декількома діями чи рішеннями. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Наявність дискреції (розсуду) особи є визначальною та необхідною умовою для вирішення питання про наявність у її діях умислу на вчинення адміністративного правопорушення, адже у випадку, коли особа у відповідності до імперативних вимог чинного законодавства має діяти у чітко визначений спосіб, чітко визначених межах та формі або повинна утримуватися від певних дій і в неї немає жодного власного розсуду стосовно виду та характеру можливого рішення, дій чи бездіяльності.
Тобто, як фактично було встановлено в апеляційному суді версія ОСОБА_1 про те, що він не міг не зустрітись з сестрою, оскільки не міг залишити важкохвору мати без догляду зі сторони сестри і ці обставини превалювали над порушенням термінового заборонного припису. За таких обставин, саме активні дії ОСОБА_2 змусили його приїхати для передачі їй ключів для того щоб вона могла потрапити до квартири де знаходиться важкохвора мати знайшли своє відображення в досліджених судом доказах, а саме відеозапису події та особистими поясненнями потерпілої в судовому засіданні апеляційного суду. 
Таким чином, апеляційним судом встановлено відсутність суб`єктивної сторони адміністративного правопорушення, а саме умислу ОСОБА_1 на вчинення адміністративного правопорушення, який діяв на прохання сестри ОСОБА_2 та з метою недопущення залишення матері, яка не може самостійно переміщатись у квартирі, без сторонньої допомоги.
З врахуванням встановлених апеляційним переглядом справи обставин, апеляційний суд вважає, що фактичні обставини події суддя при розгляді справи не встановив, про їх наявність в мотивувальній частині постанови не зазначив, не надав належної правової оцінки доказам, які наявні в матеріалах справи, не з`ясував чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чим не в повній мірі виконаввимоги ст.ст.245, 251, 252, 280 КУпАП.
Так, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Наявність обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Суд вправі обґрунтовувати свої висновки про винуватість лише доказами, що випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення ЄСПЛ, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series А заява № 25).
Таким чином, висновок суду про невиконання ОСОБА_1 термінового заборонного припису та вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-8 КУпАП є не правильним.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.
Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом (рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України»).
Згідно з вказаною позицією ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».
Виходячи з вищевикладеного, оцінивши досліджені у судовому засіданні докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст.245, 252, 280 КУпАП, не встановив всі фактичні обставини справи та всі обов`язкові ознаки складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2, ч. 2 ст. 173-8 КУпАП, та дійшов помилкового висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні вказаних адміністративних правопорушень.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги захисника – є слушними та підлягають задоволенню, а постанова суду першої інстанції – скасуванню, із закриттям провадження в справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складів адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2, ч.2 ст.173-8 КУпАП, за протоколами про адміністративні правопорушення, складеного стосовно ОСОБА_1 .
На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника Кукаркіна О.О задовольнити.
Постанову судді Слобідського районного суду м.Харкова від 12 вересня 2025 року щодо ОСОБА_1  скасувати.
Провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1  складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2, ч.2 ст.173-8 КУпАП.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Гєрцик