Дата документу 11.02.2026 Справа № 335/4002/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/4002/25 Головуючий у 1 інстанції Романько О.О.
Провадження № 22-ц/807/468/26 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
11 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Гончар М.С.,
Трофимової Д.А.
за участю секретаря судового засідання Смакотіної В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Запорізької обласної прокуратурина рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Держави Україна від імені якої діє уповноважений орган Запорізька обласна прокуратура про відшкодування шкоди, спричиненої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,-
В С Т А Н О В И Л А:
У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна від імені якої діє уповноважений орган Запорізька обласна прокуратура про відшкодування шкоди, спричиненої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.
В обґрунтування своїх вимог зазначено про те, що відносно позивача 22.02.2011 відносно ОСОБА_1 слідчим було порушено кримінальну справу №741107 за обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Як виявилося пізніше, підставою для кримінального переслідування ОСОБА_1 стало повідомлення громадянина М. про те, що ОСОБА_1 нібито викрав у нього мобільний телефон під загрозою насильства. На переконання представника позивача в подальшому виявилося, що справа мала явні ознаки фальсифікації, але тривалий час не була закрита.
Далі вказали, що 22.02.2011 ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді особистої поруки. До цього він був незаконно затриманий і провів в приміщення міліції 11 годин без їжі і води, а також без складання протоколу затримання.
15.04.2011 за місцем проживання ОСОБА_1 було проведено обшук, під час якого було вилучено монітор від комп`ютера і радіотелефон, які не мали відношення до самої кримінальної справи. 
14.05.2011 прокурором було затверджено обвинувальний висновок. Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 186 КК України було передано до суду на розгляд.
14.11.2011 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 засуджено за ст. ст. 126, 186 ч. 1, 70, 72, 75, 76, 104 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік. 18.01.2012 цей вирок був скасований в апеляційному порядку за скаргою захисника, справу направлено на новий розгляд.
20.11.2012 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 засуджено за ст. 186 ч. 2, 75, 76, 104 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.
20.02.2013 цей вирок був скасований в апеляційному порядку за скаргою захисника, справу направлено на новий розгляд.
26.12.2013 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України до 100 годин громадських робіт.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05.03.2014 апеляційну скаргу захисника на цей вирок залишено без задоволення.
Ухвалою ВССУ від 06.11.2014 справу повернуто на новий апеляційний розгляд.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28.01.2015 апеляційну скаргу захисника задоволено частково, вирок суду першої інстанції скасовано, справу направлено прокурору Хортицького району м. Запоріжжя для організації проведення додатково розслідування.
02.04.2015 до ЄРДР внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення з кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України.
Протягом наступних 5 років ніякого слідства не велося, не було вчинено жодної слідчої дії.
Постановою прокурора від 27.04.2020 кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 закрите у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Таким чином, кримінальне переслідування ОСОБА_1 тривало з 22.02.2011 по 27.04.2020, тобто 9 років, 2 місяці і 5 днів (110 місяців).
Додатково зазначили, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності впродовж майже десяти років ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, яка пов`язана з пред`явленням необґрунтованого обвинувачення. Це, у свою чергу, зумовило вимушені зміни у звичному укладі життя позивача, оскільки він: - вимушений був декілька років поспіль перебувати під постійною загрозою незаконного засудження, - був засуджений тричі незаконно - спостерігав безкарність осіб, що відкрито і нахабно приховували той факт, що телефон взагалі не викрадався і використовувався за призначенням, тобто злочину як такого взагалі не вчинялося, - повністю зневірився у здатності держави захистити його і його родину від наклепів і фальсифікацій, переконався у повній професійній нездатності правоохоронних органів. 
Далі вказали, що ОСОБА_1 вимушений був захищатися від повністю вигаданого та сфальсифікованого обвинувачення, користуватися платними послугами адвоката, були принижені його честь і гідність.
За час що минув (п`ять років) з дати закриття кримінального провадження жодна посадова особа навіть не вибачилась перед позивачем. За ці 10 років тривалого слідства, дії слідчих у цьому провадженні, належної оцінки з боку керівництва поліції або прокуратури не отримали, ніхто за таку тяганину до відповідальності притягнутий не був. 
Таке поблажливе ставлення до системних порушень прав громадян призвело позивача до переконання в тому, що правоохоронна система держави деградувала остаточно, а додержання прав громадян взагалі не відноситься до пріоритетів діяльності як поліції, так і прокуратури. У свою чергу, це призвело до формування у позивача почуття беззахисності, другорядності, відсутності гарантій від порушення прав у майбутньому.
За таких обставин, представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 преюдиційно має право на відшкодування моральної шкоди, мінімальний розмір якої з урахуванням тривалості кримінального переслідування не може бути меншим ніж: 8000 грн. х 110 місяців = 880 000 грн.
Далі вказали, що протязі всього судового розгляду захисником Петраковського Д.І. неодноразово доводилося до відома прокуратури про факти і обставини, які були і є безумовною і достатньою підставою для негайного закриття справи. 
Проте всі доцільні, логічні і неспростовні доводи захисту прокурором, який здійснював процесуальне керівництво у кримінальному провадженні до уваги не бралися, рішень щодо закриття провадження не приймалося.
Тому, позивач вважає, що мінімальною сумою стягнення цей позов обмежений бути не може.
Вважають, що незаконне затримання, неодноразове незаконне засудження, ігнорування побиття суттєво впливають на збільшення розміру такого відшкодування.
Остаточно реальною і достатньою сумою відшкодування моральної шкоди: за дев`ять років знущань; за три незаконних вироки; за поблажливе ставлення до явної брехні; за фальсифікацію справи і прикривання фальсифікаторів, на думку сторони позивача, становить 8 800 000,00 гривень.
Також позивач поніс витрати на оплату послуг адвоката у кримінальній справі, загальна сума яких склала 50 000,00 гривень, які також просять стягнути на користь позивача.
Просили стягнути з Держави за рахунок коштів державного бюджету України на користь позивача 8 850 000,00 грн. моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з держави Україна за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , як відшкодування моральної шкоди 2 000 000 (два мільйона) гривень, 00 копійок, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 50 000 гривень 00 копійок, а всього 2 050 000 (два мільйони п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення суду скасувати зменшивши стягнутий розмір моральної шкоди. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції внаслідок неповного з`ясування всіх обставин справи невірно встановлено період перебування позивача під кримінальним переслідуванням; окрім цього, внаслідок неправильного застосування ст. 13 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також неврахування висновків Верховного Суду безпідставно збільшено розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача до 2 000 000 грн.
Відзиву на апеляційну не надходило, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. 
Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції враховував тривалість перебування позивача ОСОБА_1 під слідством та судом, втручання у приватне життя позивача, характер і обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнавав позивач протягом цього часу, у зв`язку з чим йому довелося змінювати усталений спосіб життя. Врахував тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження репутації позивача, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану і саму можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, тривалість моральних страждань, які продовжувалися і після закриття провадження у зв`язку з відсутність складу злочину.
Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відносно позивача слідчим СВ Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області 20.02.2011 на підставі заяви ОСОБА_2 винесено постанову про порушення кримінальної справи № 741107 та прийняття її до свого провадження за фактом грабежу, скоєного у відношенні неповнолітнього ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Слідчим СВ Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області 22.02.2011 винесено постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
У подальшому 23.02.2011 винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 у якості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України.
15.04.2011 за місцем проживання ОСОБА_1 було проведено обшук, під час якого було вилучено монітор від комп`ютера і радіотелефон. 
Також 16.04.2011 накладено арешт на майно ОСОБА_4 (законного представника підозрюваного ОСОБА_1 ), а саме на монітор, радіотелефон з базою.
Слідчим СВ Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області 06.05.2011 винесено постанову про залучення у якості обвинуваченого ОСОБА_1 , та пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
14.05.2011 прокурором було затверджено обвинувальний висновок. Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за ст. 186 ч. 2 КК України було передано до суду на розгляд.
14.11.2011 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 засуджено за ст. ст. 126, 186 ч. 1, 70, 72, 75, 76, 104 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік. 
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 18.01.2012 вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2011 відносно ОСОБА_1 скасовано, справу скеровано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
20.11.2012 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 186, ст. ст. 75, 76, 104 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 20.02.2013 вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2012 відносно ОСОБА_1 скасовано, справу скеровано на новий судовий розгляд.
Старшим прокурором прокуратури Хортицького району м. Запоріжжя 20.12.2013 винесено постанову про зміну обвинувачення у суді від 20.12.2013. Відповідно до постанови дії обвинуваченого ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 1 ст. 190 КК України.
26.12.2013 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України до 100 годин громадських робіт.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05.03.2014 вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26.12.2013 відносно ОСОБА_1 скасовано, провадження по справі закрито за закінченням строків давності.
В квітні 2014 року захисником ОСОБА_5 подано касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05.03.2014.
22.04.2014 ухвалою судді Судової палати по кримінальним справам Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ відмовлено у витребуванні кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 . Копія цієї ухвали отримана захисником 04.05.2014.
26.05.2014 захисником Ямою Д.М. подано повторну касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05.03.2014.
Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.11.2014 ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05.03.2014 скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28.01.2015 апеляційну скаргу захисника задоволено частково, вирок суду першої інстанції скасовано, справу направлено прокурору Хортицького району м. Запоріжжя для організації проведення додатково розслідування.
02.04.2015 до ЄРДР внесені відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення з кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України. 
27.04.2020 прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області винесено постанову про закриття кримінального провадження №12015080070001111 від 02.04.2015 відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 190 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Відомостей про те, що протягом періоду з 02.04.2015 по 27.04.2020 велося слідство, вчинялися будь-які слідчі дії чи приймалися відповідні рішення матеріали кримінального провадження не містять, що також не заперечується відповідачем у його відзиві.
В судовому засіданні були досліджені матеріали кримінального провадження за №12015080070001111 від 02.04.2015 відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.190 КК України:
Постанова про порушення кримінальної справи від 22.02.2011 підписана слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.5, том №1 кримінального провадження);
Висновок експерта судово-медичної експертизи № 665 від 01.04.2011 (том №1, а.с. 30-31 кримінального провадження), відповідно до якого у ОСОБА_1 були виявлені легкі тілесні пошкодження;
Протокол обшуку від 15.04.2011 проведений слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗДУ ГУМВД України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.59-60, том №1 кримінального провадження);
Постанова про залучення в якості обвинуваченого від 23.02.2011 підписана слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.189-190, том №1 кримінального провадження);
Постанова про пред`явлення обвинувачення, роз`яснення його суті та врученні копії постанови про залучення в якості обвинуваченого від 23.02.2011 підписана слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.189-190, том №1 кримінального провадження;
Протокол допиту обвинуваченого від 23.02.2011 підписана слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.197-198, том №1 кримінального провадження);
Постанова про залучення в якості обвинуваченого від 06.05.11 підписана слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗДУ ГУМВД України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.200-201, том №1 кримінального провадження);
Протокол допиту обвинуваченого від 06.05.2011 проведений слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.208-209, том №1 кримінального провадження);
Обвинувальний акт по кримінальній справі № 741107 від 14.05.2011 за обвинуваченням ОСОБА_1 , 1994 року народження, у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, підписаний слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗДУ ГУМВД України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.242-249, том №1 кримінального провадження);
Договір про надання послуг адвоката Ями Д.М. від 20.11.2011 (а.с.41, том №2 кримінального провадження);
Клопотання адвоката Ями Д.М. від 27.09.2011 про направлення судового доручення в порядку ст. 315-1 КК України (а.с.47-48, том №2 кримінального провадження);
Роздруківки мобільних з`єднань наданих керівником ЗФ ПРАО «МТС Україна» (а.с.60, 70-74, том №2 кримінального провадження);
Вирок Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 14.11.2011 відповідно до якого ОСОБА_1 визнано виним за ст. ст. 126, 186 ч.1 КК України та призначено покарання за ст.126 КК України громадські роботи на строк 30 годин, за ч. 1 ст.186 КК України призначено покарання строком на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. ст. 70, 72 КК України остаточне покарання у виді 2 років позбавлення волі. Згідно ст. ст. 75, 76, 104 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік (а.с.108-110, том №2 кримінального провадження);
Апеляційна скарга від 28.11.2011 на вирок Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 14.11.2011 (а.с.123-135, том №2 кримінального провадження);
Роздруківки мобільних з`єднань (а.с.136-138, том №2 кримінального провадження);
Договір про надання послуг адвоката №137-з-2011 від 07.10.2011 м. Запоріжжя (а.с.153, том №2 кримінального провадження).
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 18.01.2012 за № 11-130/2012, відповідно до якої апеляційна скарга захисника Ями Д.М. задоволена частково, вирок Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 14.11.2011, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано виним за ст. ст. 126, 186 ч.1 КК України скасовано, кримінальне провадження направлено на новий розгляд (а.с.154-157, том №2 кримінального провадження);
Постанова Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 17.05.2012 в порядку 315-1 КК України, відповідно до якої доручено органу, який проводив досудове розслідування по даному кримінальному провадженню, а саме слідчого відділу Хортицького РВ провести оперативно-розшукові дії (а.с.199, том №2 кримінального провадження);
Постанова Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 22.06.2012 в порядку 315-1 КК України, відповідно до якої доручено органу, який проводив досудове розслідування по даному кримінальному провадженню, а саме слідчого відділу Хортицького РВ провести оперативно-розшукові дії (а.с.222, том №2 кримінального провадження);
Постанова Апеляційного суду Запорізької області від 05.07.2012 № 224 про відмову слідчому Хортицького РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_6 в задоволенні надання роздруківок (а.с.4-5, том №3 кримінального провадження);
Клопотання адвоката Ями Д.М. від 29.12.2012 про направлення судового доручення в порядку ст. 315 - 1 КК України (а.с.79-82, том №3 кримінального провадження);
Вирок Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20.11.2012, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано виним за ч.2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76, 104 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки (а.с.125-131, том №3 кримінального провадження);
Апеляційна скарга захисту від 03.12.2012 на вирок Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20.11.2012 (а.с.139-156, том №3 кримінального провадження);
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 20.02.2013 за № 11-778/301/13, відповідно до якої апеляційна скарга захисника Ями Д.М. задоволена частково, вирок Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20.11.2012, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано виним за ч.2 ст. 186 КК України, скасовано, кримінальне провадження направлено на новий розгляд (а.с.206-207, том №3 кримінального провадження);
Постанова від 27.04.2020 прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 Ціомашко В.О. про закриття кримінального провадження за № 12015080070001111 від 02.04.2015 у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.52-57, том №4 кримінального провадження).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. 
Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті: така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, її посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Норми статей 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон № 266/94-ВР).
Згідно із статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Згідно зі статтею 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частинами другою, третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.
Відтак, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач був підданий кримінальному переслідуванню, щодо вчинення кримінального правопорушення з 22.02.2011 (дата порушення кримінальної справи, пред`явлення підозри) по 27.04.2020 (закриття кримінального провадження) становить 9 років 2 місяці (110 місяців) та 6 днів.
Доводи апеляційної скарги щодо визначення періоду перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, яким за розрахунком скаржника становить 102 повних місяці та 2 календарних дні, спростовані судом першї інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та додаткового правового обґрунтування не потребують.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.
Згідно із ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 8000 гривень.
Враховуючи, що позивач перебував під слідством та судом з 22.02.2011 року по 27.04.2020 року, що становить 9 років 2 місяці (110 місяців) та 6 днів гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди становить 881 600,00 грн.
З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).
Конкретний розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду у кожному окремому випадку, встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень.
Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2022 року у справі № 185/2979/20.
Суд першої інстанції, при визначенні розміру моральної шкоди вирішив, що доцільним буде збільшити розмір моральної шкоди до 2 000 000,00 грн.
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з оскільки збільшення мінімального гарантованого розміру відшкодування майже втричі суперечить принципам розумності, справедливості та співмірності відшкодування завданої моральної шкоди.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, забезпечивши позивачеві відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі, який є співмірним з понесеними моральними стражданнями, враховуючи фактичні обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне збільшити розмір моральної шкоди з 881 600 гривень 00 коп до 1 000 000 грн 00 коп.
На переконання колегія суддів, такий розмір відшкодування моральної шкоди буде достатнім для поновлення порушених прав позивача та не призведе до його безпідставного збагачення.
Доводи апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури, з урахуванням меж апеляційного перегляду справи, дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення в частині визначення розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача є частково обґрунтованими.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи зазначене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково. При цьому, оскаржуване рішення необхідно змінити в частині стягнення розміру моральної шкоди, зменшивши його до 1 000 000,00 грн. (одного мільйона гривень 00 копійок).
Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратуризадовольнити частково.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2025 року змінити в частині стягнення розміру моральної шкоди, зменшивши його до 1 000 000 гривень 00 копійок (одного мільйона гривень 00 копійок). 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2026 року.

Головуючий

Судді: