Справа № 372/4739/25 
Провадження 2-238/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2026 року  Обухівський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Кравченка М.В.
при секретарі Ільїній А.В.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представниці позивача ОСОБА_2 , 
розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - служба у справах дітей та сім`ї Управління у справах дітей, сім`ї, соціальної та ветеранської політики Гостомельської селищної військової адміністрації Київської області, Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, 

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 своєї малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив з 2014 року він проживав разом з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дочка ОСОБА_5 . Вони разом проживали в АДРЕСА_1 до літа 2019 року, а з літа 2019 року дочка періодично проживала та з ним, то з матір`ю. З середини квітня 2023 року дочка почала постійно проживати з ним, а відповідачка припинила спілкування з дочкою, взагалі нею не цікавиться та не спілкується. На даний час відповідачка проживає в м. Обухів, йому відомо, що вона зареєструвала шлюб, змінила прізвище, народила ще одну дитину та проживає разом зі своїм чоловіком та їхньою спільною дитиною. Він самостійно повністю займається вихованням, лікуванням та розвитком доньки, возить її до лікарів, піклується про її фізичний та психічний стан, він неодноразово звертався до відповідачки з прохання надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дочки разом з ним, однак відповідача проявляла байдужість до цього питання з відмовкою самостійного вирішення ним цієї проблеми у зв`язку з чим він був змушений звернутися до суду з позовом для вирішення цього питання. Рішенням суду від 04.12.2024 року позов було задоволено та надано дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди матері. У зв`язку з вищевикладеним він просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини, оскільки ним створено для дитини належні умови для проживання, матеріально-побутового забезпечення та виховання, моральної підтримки в той час, як мати до дочки рівнодушна, безучасна, взагалі дитиною не цікавиться у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом.
20.10.2025 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі, по справі призначено підготовче судове засідання.
10.12.2025 року винесено ухвалу про залучення до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача військову частину НОМЕР_1 , в задоволенні клопотання Міністерства оборони України про зміну третьої особи відмовлено, продовжено строки підготовчого провадження.
Позивача та представниця позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.
Відповідачка в судове засіданні не з`явилась, подала до суду заяву про визнання позову, просила проводити розгляд справи без її участі.
Представниця служби у справах дітей та сім`ї Управління у справах дітей, сім`ї, соціальної та ветеранської політики Гостомельської селищної військової адміністрації Київської області в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву в якій просила проводити розгляд справи без її участі. 
Представник третьої особи Міністерства оборони України в судове засідання не з`явився, подав до суду письмові пояснення щодо позову. 
Представник військової частини НОМЕР_1 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі. 
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. 
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року в справі № 372/874/25 за моїм позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Управління у справах дітей, сім`ї, соціальної та ветеранської політки Гостомельської селищної військової адміністрації Бучанського району Київської області, Міністерство оборони України, про визначення місця проживання дитини в задоволенні позовних вимог мені було відмовлено. Рішення суду набрало законної сили.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою ОСОБА_3 з 2014 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася дочка ОСОБА_5 .
Позивач, відповідачка у справі та їхня спільна дочка проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 до літа 2019 року. З літа 2019 року дочка періодично проживала то з позивачем, то з відповідачкою.
З середини квітня 2023 року дочка постійно проживає разом з позивачем, в відповідачка припинила спілкування з дочкою та взагалі нею не цікавиться та не спілкується.
Відповідачка у справі зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідачка зареєструвала шлюб, змінила прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 , народила дитину та проживає разом зі своїм чоловіком та їх спільною дитиною.
Спільна дочка сторін ОСОБА_5 зарахована до Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Казка» Гостомельської селищної ради Бучанського району Київської області 07.09.2023 року. Відповідачка у справі ніколи не приводила та не забирала дочку з освітнього закладу.
3 18.12.2023 по 09.02.2024 року дочка навчалась в Інклюзивно-ресурсному центрі Гостомельської селищної ради Бучанського району Київської області.
Дочка зарахована до 1 класу спеціальної школи № 4 Оболонського району м. Києва на 2024-2025 рік. Документи для зарахування дитини до 1 класу надав позивач. Дочка навчається в 1-Б класі. Позивач відповідально ставиться до навчання дочки. З психолого-педагогічної характеристики учениці 1-Б класу ОСОБА_4 вбачається, що приводить до навчального закладу та забирає дівчинку саме батько ОСОБА_1 , який бере активну участь у громадському житті класу, прислухається до порад педагогів. ОСОБА_1 постійно цікавиться шкільним життям дівчинки. Піклується про її фізичний і психічний стан.
Позивач уклав декларацію з педіатром КНП «ГОСТОМЕЛЬСЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ Допомоги» ГОСТОМЕЛЬСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ. Дочка перебуває на обліку у лікаря педіатра і знаходиться під постійним наглядом психолога і психіатра.
Дочка сторін знаходиться на обліку в НДСЛ «ОХМАТДИТ», куди позивач постійно возить дочку до лікарів, в тому числі до дитячого алерголога, лікаря-оталаринголога, невролога. Також дочка знаходиться під постійним наглядом психолога і психіатра. Відповідачка у справі проявляє байдужість до всіх питань.
Позивач неодноразово звертався до відповідачки з проханням надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дочки разом з ним, однак відповідачка проявляла байдужість до цього питання прохання з відмовкою самостійного вирішення цієї проблеми, тому позивач змушений звернутися з даним позовом до суду.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 грудня 2024 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Гостомельської селищної ради Бучанського району Київської області, Гостомельська селищна військова адміністрація Бучанського району Київської області про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди матері.
Рішенням суду надано дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, без письмової згоди матері ОСОБА_3 за місцем реєстрації та проживання батька: ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі зазначеного рішення суду позивач зареєстрував місце проживання дочки у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади.
Крім того, з офіційного сайту Судова влада України позивачу стало відомо про те, що відповідачка стягнула з нього кошти на утримання дочки. Судовий наказ в справі № 372/3833/19 виданий 09.12.2019 року. Оскільки дитина фактично проживає з ним та знаходиться на його утриманні, він має право та намір звернутися до суду з заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу Обухівського районного суду Київської області від 09.12.2019 року у справі № 372/3833/19.
У зв`язку з викладеними обставинами позивач з метою захисту своїх і дитини прав та інтересів звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним.
Крім того, позивач також звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Управління у справах дітей, сім`ї, соціальної та ветеранської політики Гостомельської селищної військової адміністрації з проханням надати висновок про визначення місця проживання дочки разом зі батьком.
Гостомельська селищна військова адміністрація Бучанського району Київської області 21.11.2024 року прийняла Розпорядження № 1966 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком». Розглянувши подання начальника служби у справах дітей та сім`ї Управління у справах дітей, сім`ї, соціальної та ветеранської політики Гостомельської селищної військової адміністрації від 19 листопада 2024 року та представлені документи, з метою забезпечення захисту прав та законних інтересів було вирішено визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .
Викладені обставини підтверджуються Розпорядженням № 1966 від 21.11.2024 року «Про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком.
Під час судового розгляду не встановлено, що між Позивачем та Відповідачкою існує який-небудь спір та/або неузгодженості щодо того, з ким проживатиме їхня неповнолітня дитина. Також слід зазначити, що Відповідачка не позбавлена батьківських прав і у неї існують визначені законодавством зобов`язання щодо виконання батьківських обов`язків. Той факт, що дитина проживає з Позивачем і останній забезпечує усі її потреби, не позбавляє Відповідачку можливості піклуватися про неї та не звільняє від виконання батьківських обов`язків.
Крім того Гостомельська селищна військова адміністрація Бучанського району Київської області 21.11.2024 року прийняла Розпорядження № 1966 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком. Розглянувши подання начальника служби у справах дітей та сім`ї Управління у справах дітей, сім`ї, соціальної та ветеранської політики Гостомельської селищної військової адміністрації від 19 листопада 2024 року та представлені документи, з метою забезпечення захисту прав та законних інтересів було вирішено визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .
Викладені обставини підтверджуються Розпорядженням № 1966 від 21.11.2024 року «Про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком».
Серед документів, що містяться у справі відсутнє підтвердження спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з одним з батьків. Відповідачка жодним чином не виявляла бажання, щоб малолітня дочка сторін проживала з нею, Розпорядження № 1966 від 21.11.2024 року нона не оскаржувала, з чого можна зробити висновок, що відповідачка ОСОБА_3 , не проти того, щоб їх спільна дитина проживала з батьком ОСОБА_1 . Також відсутність відзиву на позовну заяву говорить про відсутність спору матері та батька щодо визначення місця проживання малолітньої дочки разом з батьком, а тому комісія дійшла висновку про задоволення звернення ОСОБА_1 , щодо визначення місця проживання малолітньої дочки разом з батьком у зв`язку з відсутністю спору між батьками, та прийняла відповідне Розпорядження.
Враховуючи викладене, суд вважав, що під час розгляду справи позивачем, не надано належних і допустимих доказів наявності спору між сторонами, щодо визначення місця проживання дитини, а тому оцінивши всі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. 
Викладені обставини підтверджуються Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року в справі № 372/874/25, яке набрало законної сили.
Відповідно до правил частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Довідкою спеціальної школи № 4 Оболонського району м. Києва від 01 серпня 2025 року № 65 підтверджується, що учениця ОСОБА_5 дійсно навчається в 2 класі спеціальної школи № 4 Оболонського району м. Києва.
У період з 14 липня по 19 липня 2025 року дочка брала участь у Літній науковій школі Національного Центру «Мала академія наук України, що проходила на базі науково-освітніх просторів.
Також дочка регулярно відвідує заходи (табори, екскурсії, майстер-класи, розваги) організовані ГО «Ветерани 241 бригади» для дітей військовослужбовців НОМЕР_2 окремої бригади ТрО ЗСУ, що підтверджується довідкою ГО «Ветерани 241 бригади».
3.01.06.2025 по 15.06.2025 року, з 01.08.2025 по 15.08.2025 року дочка позивача ОСОБА_5 знаходилась на реабілітації у відділенні № 3 Кип «КМДКТА», оскільки дочка знаходиться на обліку в НДСЛ «ОХМАТДИТ» під постійним наглядом психолога, психіатра, алерголога, лікаря-оталаринголога, невролога. Я піклуюся про здоров`я, безпеку та розвиток дочки. Відповідачка у справі взагалі не спілкується з дитиною та не проявляє ініціативи у такому спілкуванні, не бере участі у навчанні дитини, не бере участі у позашкільному розвитку дитини, не турбується про стан здоров`я дитини, під час хвороби не відвідує дитину, не цікавиться станом й здоров`я, не оплачує рахунки із медичних закладів, не сплачує кошти на утримання дитини, чим фактично не виконує обов`язку із забезпечення дитини належним харчуванням, одягом тощо. Позивач повністю опікуєся інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займаєся її вихованням, слідкує за фізичним, розумовим та психічним розвитком та здоров`ям дитини, люблить дочку та утримує.
Зважаючи на те, що дочка, яку позивач самостійного виховує та утримує, дочка проживає разом зі ним, без матері, у шлюбі він не перебуває, він вимушений звернутися до суду з позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Наказом ІНФОРМАЦІЯ_4 від 16.02.2024 року № 62 «Про організацію призову військовозобов`язаних запасу на військову службу по загальній мобілізації на особливий період вирішено: провести поставку військовозобов`язаних запасу щодо призову на військову службу по загальній мобілізації до військових частин та установ Збройних Сил України, інших військових формувань з 16 лютого 2024 року.
1.3. До команди 180 НЦ (м. Чернігів):
1.3.14. Солдата ОСОБА_8 , 1986 р.н., ВОС НОМЕР_3 .
Довідкою від 12.03.2024 року № 279 військової частини НОМЕР_1 підтверджується, що солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .
Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини необхідно позивачу для звільнення з військової служби, оскільки відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок військову службу» встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби.
Відповідно до п. г. ч. 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до ст. 26 ч.12 п. 3 п.п.5 військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України;
Пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.
У відповідності до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, зокрема суди розглядають справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Зазначений факт встановлюється в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, оскільки факт одноосібного виховання дитини не може встановлюватися у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, оскільки в цьому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт, про встановлення якого я прошу суд, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої мною заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав свобод та інтересів позивача. До зазначеного висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5979/22, тому встановлення факту одноосібного виховання дитини позивачем вирішується судом в порядку позовного провадження. Крім того, Велика Палата Верховного Суду даній Постанові зазначила, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 y справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та їй людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.
Відповідно до частин першої четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у й вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент й смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, когось із батьків дитини є підставою для припинення їх обов`язку утримувати дитину. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, займаються питаннями соціального першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини с предметом їх основного піклування.
Відповідно до правил ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що позивач у справі самостійно виховує та утримує свою дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати дитини проживає окремо, участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, а факт самостійного виховання та утримання дитини інакше як у судовому порядку, не може бути встановлено, адже жодний орган влади, крім суду, не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, і про необхідність встановлення даного факту судовим рішенням міститься пряма вказівка в п. 4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 26 ч. 12 п. 3 п.п.5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тому позовні вимоги з огляду на доведеність цього факту належними та допустимими доказами, слід визнати правомірними.
Так як відповідачка позовні вимоги позивача визнала у повному обсязі, суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні в порядку частини третьої статті 200 ЦПК України. Визнання позову відповідачем приймається судом як належне. 
При цьому суд зважає на тривалість і кількість вжитих позивачем заходів щодо судового захисту своїх прав та законних інтересів як батька неповнолітньої дитини, а також законних прав та інтересів його неповнолітньої доньки, тому оцінивши сукупність встановлених судом обставин, зважаючи на необхідність забезпечення дотримання найвищих інтересів дитини, приходить до переконання про неможливість ефективного захисту прав позивача та його неповнолітньої доньки у інший спосіб, окрім як обраний цим позовом спосіб судового захисту.
Відповідно до статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (Постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18).
Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту законних право та інтересів суд вважає правомірним та ефективним, який зможе забезпечити реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду.
Підсумовуючи викладене, суд приходить до переконання про можливість задоволення позову у повному обсязі.
В порядку ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211 грн. 20 грн., які сплачені позивачем при зверненні з даним позовом до суду.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 141, 200, 206, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 21, 141, 150, 155, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст. 29 Цивільного кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.
Встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 своєї малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1211 грн. 20 коп.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В.Кравченко