КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 760/6414/24
номер провадження 22-ц/824/2939/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	 Єфіменко І.О.,	
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року /суддя Коробенко С.В./
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков Олександр Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуцевич Олена Олександрівна про визнання недійсним заповіту, виключення із спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту,-

В С Т А Н О В И В:

18 березня 2024 року до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, виключення із спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту, в якій позивачка просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 26 вересня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим Олександром Олександровичем та зареєстрований в реєстрі за № 11344, а також виключити зі Спадкового реєстру запис №69727947 про реєстрацію заповіту, номер у реєстрі нотаріальних дій 11344.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 1 а.с. 221-224/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення та ухвалити постанову про задоволення позову.
На підтвердження вимог апелянт наголошувала, що 19 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Войстрик О.В., зареєстрований за №7-326, за яким ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , а апелянт зобов`язалася забезпечувати утримання та догляд довічно. Отже, право власності апелянта на квартиру виникло з моменту державної реєстрації договору, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №34050815 від 07.08.2012 та інформаційною довідкою №349497600 від 06.10.2023. Посилалась на те, що з 19 квітня 2012 року ОСОБА_4 не мала права власності на квартиру та не могла нею розпоряджатися, в тому числі заповідати. Наголошувала, що договір довічного утримання діяв до смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , після чого був припинений, обтяження скасовано. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що заповіт від 26 вересня 2022 року складено ОСОБА_4 щодо квартири, яка їй не належала ні на момент складення заповіту, ні на момент смерті, що суперечить ст. 13, 1218, 1236 ЦК України. Апелянт посилалась на те, що заповіт містить конкретне розпорядження саме щодо цієї квартири, тому ст. 1236 ЦК України не може застосовуватись, а дії ОСОБА_4 свідчать про зловживання правом, відсутність наміру реальних наслідків, порушення інтересів власника, що є підставою недійсності за ст. 203, 215 ЦК України. Також вказувала, що заповіт є нікчемним, оскільки складений без права власника, крім того апелянт посилався на те, що суд не дослідив текст заповіту, хронологію подій, не дав оцінки нікчемності, помилково застосував ст. 1236 ЦК України, посилаючись на нерелевантні постанови ВС від 15.04.2020 № 178/982/18 та від 24.02.2025 №183/4256/21. Водночас, суд першої інстанції не застосував ст. 13, 203, 215 ЦК щодо зловживання правом та недійсності правочину, крім того апелянт наголошував на висновках ВС від 01.05.2024 № 501/4300/19 та від 06.05.2020 №758/384/17 про нікчемність заповіту на майно, яким спадкодавець не володів.
Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Кушнарьов Є.І. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що 19.04.2012 укладено договір довічного утримання між ОСОБА_4 та позивачкою, за яким квартира передана позивачці. Вказував, що 26.09.2022 ОСОБА_4 склала заповіт на користь відповідачки щодо цієї квартири, крім того апелянт наголошував, що у жовтні 2022 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання через невиконання позивачкою його умов. Наголошував, що ОСОБА_4 була одинокою, хворою особою похилого віку, з січня 2022 отримувала допомогу від відповідачки і мала намір повернути квартиру через розірвання договору, тому заповіт охоплював майбутнє право власності. Наголошував, що заповіт посвідчено з дотриманням форми, волевиявлення вільне, а перелік підстав недійсності вичерпний. Отже, суд першої інстанції правильно застосував ст. 1236 ЦК та висновки ВС, які дозволяють заповідати майбутні права, крім того наголошував, що наведені апелянтом постанови ВС нерелевантні.
Відповідач та треті особи в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, нотаріус просив розглядати справу за його відсутності, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню, з ухваленням рішення про визнання заповіту недійсним, на підставі наступного.
Судом встановлено, що 19.04.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання, за яким квартира АДРЕСА_1 передана позивачці у власність. 
26.09.2022 ОСОБА_4 склала заповіт на користь ОСОБА_3 щодо цієї квартири, посвідчений нотаріусом Чижиковим О.О. за № 11344. 
У жовтні 2022 ОСОБА_4 подала позов про розірвання договору довічного утримання. 
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції керувався ст. 1236 ЦК України про право заповідача охопити заповітом права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому, ст. 1257 ЦК України про вичерпний перелік підстав недійсності заповіту, ст. 203, 215 ЦК України про загальні вимоги до правочину та наслідки недійсності, висновками ВС про можливість заповідати майбутні права.
Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що відсутність права власності на момент складення заповіту не є підставою недійсності, заповідачка мала потенційне право на повернення квартири через розірвання договору, тому заповіт правомірний, перелік підстав недійсності вичерпний, заповіт відповідає формі та волевиявленню, а позов необґрунтований.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що відсутність у ОСОБА_4 права власності на квартиру на момент складення заповіту 26 вересня 2022 року не є самостійною підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. 
Суд вважав, що ОСОБА_4 мала потенційне право на повернення квартири шляхом розірвання договору довічного утримання, оскільки позов про розірвання договору подано у жовтні 2022 року, а тому заповіт є правомірним, форма та волевиявлення відповідають вимогам закону, а перелік підстав недійсності заповіту є вичерпним згідно зі ст. 1257 ЦК України.
Такий висновок є помилковим і не відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.
Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають істотне значення для справи. Зокрема, не було досліджено і не дано належної правової оцінки тому, що на момент складення заповіту 26 вересня 2022 року, а також на момент смерті спадкодавця 10 січня 2023 року ОСОБА_4 не мала права власності на спірну квартиру. 
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_1 19 квітня 2012 року на підставі договору довічного утримання, посвідченого державним нотаріусом Войстрик О.В. за №7-326, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 34050815 від 07 серпня 2012 року та інформаційною довідкою №349497600 від 06 жовтня 2023 року. Договір діяв до смерті ОСОБА_4 , після чого був припинений, у зв`язку зі смертю.
Заповіт від 26 вересня 2022 року містить конкретне розпорядження саме щодо цієї квартири, яка на момент складення заповіту та на момент відкриття спадщини вже не належала спадкодавцю, будь-які застереження у заповіті відсутні.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входить майно, яке належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини. Оскільки квартира не входила до спадкової маси, заповіт у частині розпорядження цією квартирою не може породжувати правових наслідків.
Суд першої інстанції помилково застосував ст. 1236 ЦК України, яка дозволяє заповідати майбутні права, до ситуації, коли спадкодавець втратив право власності на майно внаслідок укладеного раніше договору довічного утримання. Укладення такого договору та перехід права власності до ОСОБА_1 у 2012 році виключає можливість для ОСОБА_4 розпоряджатися квартирою шляхом заповіту у 2022 році. 
Заповіт щодо чужого майна суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема ст. 13 ЦК України, а також вимогам до правочину, встановленим ст. 203 ЦК України, оскільки особа не може вільно розпоряджатися майном, яке їй не належить.
Суд першої інстанції не дослідив питання нікчемності заповіту в частині розпорядження квартирою, яка не належала спадкодавцю. 
Згідно з висновками Верховного Суду, зокрема постановою від 01 травня 2024 року у справі №501/4300/19, заповіт, складений щодо майна, яким спадкодавець не володів на момент смерті, є нікчемним у відповідній частині, оскільки суперечить вимогам закону щодо об`єкта спадкування.
Висновок суду першої інстанції про те, що перелік підстав недійсності заповіту вичерпний згідно зі ст. 1257 ЦК України, не враховує, що недійсність правочину, в тому числі заповіту, може наставати також на підставі загальних норм про недійсність правочинів, встановлених ст. 203 та ст. 215 ЦК України, якщо правочин суперечить інтересам власника, вчинений з метою, яка не може бути досягнута, або містить зловживання правом. Складення заповіту щодо майна, яке вже відчужене за договором довічного утримання, свідчить про відсутність реального наміру на правові наслідки щодо цього майна та порушення прав власника ОСОБА_1 .
Крім того, представник відповідача у відзиві вказує на те, що ОСОБА_4 звернулась з позовом про розірвання договору довічного утримання у жовтні 2022 року, отже, після вчинення заповіту 26.09.2022 р., за інформацією в ЄДРСР у справі 760/14765/22 10.04.2023 року відкрито провадження, після смерті позивачки, а тому, висновки суду першої інстанції про те, що на момент вчинення заповіту ОСОБА_4 мала потенційне (майбутнє) право на повернення квартири шляхом розірвання договору та, відповідно, могла заповідати таке майбутнє право відповідно до ст. 1236 ЦК України, - є помилковими.
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. 1, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України через неповне з`ясування обставин, невідповідність висновків обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати стягуються з відповідачки на користь позивачки в половині від сплаченої суми, оскільки позовні вимоги задовольняються частково.
Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року - задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року - скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков Олександр Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуцевич Олена Олександрівна про визнання недійсним заповіту, виключення із спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту, - задовольнити частково.
Визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 26 вересня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим Олександром Олександровичем та зареєстрований в реєстрі за №11344.
В задоволенні інших вимог відмовити.
Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:
Стягнути зі ОСОБА_3 /РНОКПП НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_1 / РНОКПП НОМЕР_2 / 1211, 20 грн.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:
Стягнути зі ОСОБА_3 /РНОКПП НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_1 / РНОКПП НОМЕР_2 / 1816, 80 грн.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повний текст постанови виготовлено 17.03.2026 р.

Головуючий: Судді: