П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 522/1107/26	
Головуючий в 1 інстанції: Федчишена Т.Ю.
Дата і місце ухвалення 29.01.2026 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді Бойка А.В.,
суддів: Тарновецького І.І.,
Шевчук О.А.,
за участю секретаря – Кніш Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2026 року у справі за адміністративним Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, - 
В С Т А Н О В И В:
28.01.2026 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулось до суду першої інстанції з адміністративним позовом до громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , в якому просило: затримати ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Азербайджанської Республіки, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців до 26.07.2026 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2026 року позов Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задоволено.
Затримано ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Азербайджанської Республіки, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців до 26.07.2026 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.
В поданій апеляційній скарзі апелянт просив суд апеляційної інстанції врахувати факт того, що примусове видворення за межі території України порушить не тільки його права, а й права його дружини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 видане 16.12.2017 року, актовий запис про шлюб № 2230), яка, як зазначає апелянт, є єдиною особою, яка заробляє кошти на утримання родини.
Апелянт посилався на положення статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», згідно якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн, зокрема, де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок відсутності медичного лікування чи догляду.
Апелянт вказував на те, що він не може бути видворений за межі України, оскільки його дружина не зможе поїхати по причині того, що її малий бізнес без неї працювати не буде, а це єдиний дохід в їх родині. Також апелянт посилався на те, що через проблеми зі здоров`ям більшість зароблених коштів іде на медикаменти та на постійні обстеження ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі вказано, що у червні 2024 року відповідач отримав повторно II групу інвалідності, дата чергового переогляду в червні 2026 року. Апелянт вказував на те, що має ревматичне захворювання серця, у зв`язку з чим була проведена процедура протезування двох клапанів механічним протезом і резекція вушка передсердя. Вказував на те, що йому заборонені перельоти, проїзд під високовольтними лініями.
Апелянт вважаю прийняте рішення незаконним та таким, що порушує його права як людини, яка потребує постійного догляду та лікування.
Також відповідач посилався на те, що відповідно до ст. 291 Цивільного кодексу України, фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Апелянт вважає, що втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст.8 Конвенції, не відповідає нормам законодавства, отже, не буде законним. При оцінці пропорційності втручання у зазначене вище право відповідача, необхідно також оцінити дотримання інтересів дружини відповідача, доля якої, вочевидь, потрапляє в залежність від рішення суду, тим паче, зважаючи на те, що дружина єдина в сім`ї, хто працює та утримує сім`ю.
На думку апелянта позивачем не надано будь-яких доказів того, що міграційним органом вживались заходи щодо перевірки причин, з яких відповідач був вимушений не виконати рішення міграційної служби про примусове повернення.
На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 29.01.2026 року та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.
Згідно статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне:
Судом першої інстанції встановлено, що року 11.09.2020 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області було прийнято рішення про надання громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_5 дозволу на імміграцію в Україну на підставі чого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_2 терміном дії 18.09.2020 року -17.09.2030 року.
06.04.2023 року до ГУ ДМС в Одеській області від Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України надійшло подання від 05.04.2023 № 3757/55/114/01.2023 про скасування громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_5 дозволу на імміграцію в Україну, посвідки на постійне проживання, примусове повернення, видворення, оскільки дії останнього становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку та це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
27.05.2023 року Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 51004500000304, яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_5 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданий 11 вересня 2020 року.
27.05.2023 року Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято рішення про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_3 , яким скасовано Гусейну Ельдару посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 .
Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, ОСОБА_6 оскаржив їх у судовому порядку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 року у справі №420/14597/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.04.2024 року, відмовлено у задоволенні позову громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до ГУ ДМС в Одеській області, третя особа – Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України в особі Управління стратегічних розслідувань в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію від 27.05.2023 № 51004500000304 та рішення від 27.05.2023 № 51002500070271 про скасування посвідки на постійне проживання.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.05.2025 року у справі № 420/14597/23 відмовлено у відкритті касаційного провадження.
30.04.2025 року працівниками ГУ ДМС в Одеській області виявлено за адресою: Одеська область, блок-пост « 7 – км», та запрошено до ГУ ДМС в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Тараса Кузьміна, 33, громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У результаті проведеної перевірки наявних документів та відібраних пояснень встановлено, що громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі слів прибув на територію України 07.01.2016 року легально через ПП аеропорт «Одеса» за паспортним документом громадянина Азербайджанської Республіки для виїзду за кордон, термін дії якого закінчився. Дозвіл на імміграцію в Україну та посвідка на постійне проживання скасовані, ОСОБА_6 перебуває на території України незаконно.
За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилося у порушенні правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, а саме: перевищення встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів, співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області 30.04.2025 відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 011930.
Постановою про накладення адміністративного стягнення від 30.04.2025 року серії ПН МОД № 012028 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 гривень за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, а саме: перевищення встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів.
30.04.2025 року Головне управління ДМС України в Одеській області прийняло рішення № 5101130100018309 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Азербайджанської Республіки, яким відповідача було зобов`язано покинути територію України у термін до 29.05.2025 року.
26.01.2026 року о 19.00 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було затримано відповідно до протоколу про адміністративне затримання серії № МОД 000350 на підставі ч. 2 ст. 263 КУпАП у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 203 КУпАП для з`ясування обставин правопорушення.
За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилося у порушенні законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: перевищення встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів та скоєння такого самого адміністративного правопорушення повторно протягом року, уповноваженою особою ГУ ДМС України в Одеській області 26.01.2026 року відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 012676.
Постановою про накладення адміністративного стягнення від 26.01.2026 року серії ПН МОД № 012772 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5 100 гривень за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: перевищення встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів та скоєння такого самого адміністративного правопорушення повторно протягом року.
26.01.2026 року Головне управління ДМС України в Одеській області прийняло рішення № 5101100100000680 про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства, яким вирішено примусово видворити з України громадянина Азербайджану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
26.01.2026 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийнято рішення про поміщення громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України з метою ідентифікації або для забезпечення примусового видворення.
Також встановлено, що 26.01.2026 року ГУ ДМС України в Одеській області звернулося до Надзвичайного і Повноважного Посла Республіки Азербайджан в Україні з листом, в якому зазначено, що в матеріалах справи знаходиться копія паспортного документа громадянина Республіки Азербайджан для виїзду за кордон серії № НОМЕР_4 термін дії 06.11.2024-05.11.2034, який, зі слів особи, був втрачений на території України при невідомих обставинах. ГУ ДМС в Одеській області звернулось до Консульства Республіки Азербайджан з метою інформування та з проханням щодо забезпечення ідентифікації особи, підтвердження або спростування громадянства, а у разі підтвердження – документування свідоцтвом про повернення до Республіки Азербайджан, без сплати консульського збору.
Відомості про отримання документів на вказаний лист станом на час розгляду справи в суді першої інстанції з консульської установи у матеріалах справи відсутні.
Звертаючись з позовом про затримання громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головне управління ДМС в Одеській області посилалось на те, що на момент виявлення відповідача 26.01.2025 року у нього були відсутні документи, що посвідчують особу. В обґрунтування наявності підстав для затримання громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач посилався на те, що останній після рішення про примусове повернення в подальшому проживав на території України нелегально, вчинив адміністративні правопорушення, передбачені частинами 2 та 3 статті 203 КУпАП, що свідчить, на думку міграційного органу, про наявність обставин, які дають обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення та існує ризик його втечі.
Позивач наголосив, що метою подання позову є затримання відповідача для ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що правовий аналіз норм матеріального та процесуального права щодо вирішення питання про затримання іноземця або особи без громадянства, стосовно якої прийнято рішення про примусове видворення, вказує на те, що порушення особою законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у випадку, коли немає документів, які посвідчують особу, та відсутність документів, що свідчать про законне перебування на території України, є підставою для затримання особи з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з території України з поміщенням до ПТПІ, які незаконно перебувають на території України.
З огляду на допущення відповідачем порушення вимог міграційного законодавства України, а також враховуючи того, що станом на час розгляду справи в суді відповідач перебуває на території України незаконно, рішення про його примусове повернення не виконав, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав вважати, що він ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення. Також суд вказав на те, що у матеріалах справи відсутні належні документи для ідентифікації особи відповідача та документування.
Зважаючи на зазначене суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 289 КАС України, для застосування до відповідача ОСОБА_1 такого заходу як затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне:
Положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлюють правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Згідно норм п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
За правилами ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
У відповідності до ч.1 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.
За змістом частини 2 статті 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.
Згідно положень ч.1 та ч. 4 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Відповідно до п. 4 Розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкції), іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Відповідно до п. 1 Розділу ІІІ Інструкції, у разі виявлення підстав, передбачених частиною 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», органи ДМС, органи охорони державного кордону та органи СБУ залежно від обставин виявлення/затримання іноземця невідкладно готують позовну заяву до адміністративного суду.
За наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, або за наявності ризику його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, що вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органи ДМС, орган охорони державного кордону або орган СБУ подають до адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням ПТПІ позовну заяву відповідно до частини першої статті 289 КАСУ.
Згідно з п.6 розділу ІІІ вказаної Інструкції, строк затримання іноземців, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців.
У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більше ніж до вісімнадцяти місяців.
Умовами, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені статтею 289 КАС України.
Так, за положеннями частини 1 цієї статті, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.
Згідно частини 11 статті 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.
Слід зазначити, що захід у вигляді затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України не застосовується автоматично, а реалізується шляхом подання позову та за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 289 КАС України, а саме:
1) обґрунтованих підстав уважати, що іноземець (стосовно якого прийнято рішення про примусове видворення) ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 2) або якщо існує ризик його (її) втечі; 3) у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України.
В даному випадку підставами для звернення позивача до суду із цим позовом з вимогами про затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення були:
- наявність підстав вважати, що відповідач буде ухилятись від виїзду з України, з огляду на незаконність перебування відповідача на території України; не вчинення дій, направлених на легалізацію в Україні; порушення правил перебування іноземців в Україні; не вжиття дій направлених на виконання рішення про примусове повернення від 30.04.2025 року;
- відсутність документів, що посвідчують особу.
Надаючи оцінку вказаним підставам для затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, колегія суддів зазначає наступне:
У поданому позові Головне управління ДМС в Одеській області посилалось на те, що у відповідача відсутні документи, що посвідчують особу та дають йому право на виїзд з України. З цією метою позивачем ініційовано процедуру ідентифікації відповідача та документування його свідоцтвом про повернення до Республіки Азербайджан.
В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником відповідача був наданий до суду оригінал діючого паспорта громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , який був досліджений колегією суддів.
Судом встановлено, що наданий паспорт № НОМЕР_4 , виданий органом Республіки Азербайджан на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та строк його дії з 06.11.2024 року по 05.11.2034 року, тобто паспортний документ є діючим.
Судом також встановлено, що на сторінці 49 паспорту міститься відмітка Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про прийняття рішення про примусове повернення відповідача, що свідчить про те, що органу міграційної служби було достеменно відомо про наявність у відповідача оригіналу діючого до 2034 року паспорта громадянина Республіки Азербайджан для виїзду за кордон.
З огляду на те, що ОСОБА_6 саме за рішенням Головного управління ДМС України в Одеській області був документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_2 терміном дії 18.09.2020 року-17.09.2030 року, яку в подальшому було скасовано позивачем, а також зважаючи на обізнаність органу міграційної служби про наявність у ОСОБА_1 діючого до 2034 року паспорта громадянина Республіки Азербайджан для виїзду за кордон, копія якого міститься в матеріалах особової справи відповідача, колегія суддів доходить висновку про відсутність необхідності в затриманні відповідача з метою його ідентифікації.
При цьому наявність у відповідача оригіналу паспортного документу, який дає право на виїзд з України забезпечує безперешкодну можливість проведення органом міграційної служби процедури видворення відповідача за межі території України.
Що стосується тверджень позивача про необхідність затримання відповідача у зв`язку з наявністю обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення чи перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, а також тверджень про існування ризику його втечі, слід зазначити наступне:
Підставою для висновку міграційного органу про те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення чи перешкоджатиме проведенню процедури видворення став факт невиконання ним прийнятого Головним управлінням ДМС в одеській області рішення про примусове повернення.
Заперечуючи проти наявності таких підстав для затримання відповідач посилався на те, що невиконання рішення про примусове повернення відбулось через стан його здоров`я, у підтвердження чого надав виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, а також консультативні висновки.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 одружений з громадянкою України з 18.11.2017 року та проживає у АДРЕСА_1 .
Згідно наявною в матеріалах справи довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААД №070322, 27.06.2024 року відповідачеві встановлено 2 групу інвалідності.
З наданих відповідачем медичних документів встановлено, що гр. ОСОБА_6 має захворювання серця. Згідно Консультативного висновку ДУ «Центр кардіології та кардіохірургії МОЗ України», ОСОБА_6 має діагноз: ХРХС. Процедура протезування аортального клапана механічним протезом; протезування мітрального клапана механічним протезом; шовному анулопластики тристулкового клапана; резекції вушка лівого передсердя в умовах штучного кровообігу (12.11.2020, хірург ОСОБА_7 ). Гіпертонічна хвороба ІІ ст, 2 ст., ризик 3 (високий). Пароксизмальна форма фібриляції передсердь, нормосистолічний вapiант.CHA2DS2-VASc 16. HAS-BLED 26. СН ІІА зі збереженою систолічною функцією ЛШ (ФВ-65%). NYHAII. Стенозуючий атеросклероз брахіоцефальних артерій, гемодинамічно незначимий. У зв`язку з чим рекомендовано спостереження кардіолога за місцем проживання.
Відповідно до довідки Державної установи «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії МОЗ України ОСОБА_6 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , має діагноз ХРХС. Виражена комбінована аортальна вада без переваги (стеноз та недостатність). Комбінована мітральна вада з перевагою вираженої недостатності та помірного до-вираженого стенозу. Невелика до помірної трикуспідальна недостатність. Помірна легенева гіпертензія. Гіпертонічна хвороба ІІ ст, 2 ст., ризик 3 (високий). Пароксизмальна форма фібриляції передсердь, нормосистолічний Bapiaнт.CHA2DS2-VASc 16. HAS- BLED 26. СН НА з доброю систолічною функцією ЛШ (ФВ 55%). NYHA III-IV. Хронічний вірусний гепатит С, генотип, 1b, фіброз 1 ст., з мінімальною цитолітичною активністю (на терапії - софосбувір, даклатасвір). Рефлюкс-езофагіт, гастрит (за даними ФГДС від 26.08.2020).
Відповідно до виданої довідки, у зв`язку з наявністю механічних протезів аортального та мітрального клапанів пацієнт потребує постійного прийому варфарину та контролю міжнародного нормалізованого відношення (МНВ), а також контрольного огляду кардіолога кожні 2-3 місяці.
Таким чином наданими відповідачем доказами підтверджено наявність хвороб, які суттєво впливають на стан здоров`я відповідача та могли об`єктивно вплинути на намір відповідача виконати рішення про примусове повернення.
В даному випадку позивач не подав належних та переконливих доказів, які б свідчили про намір відповідача ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджання проведенню процедури видворення або існування ризику втечі.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.
Згідно з частинами першою, другою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Законом України від «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Відповідно до п. «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
В п.п. 37, 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» Європейський суд з прав людини вказав, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву «жодне свавільне утримання ніколи не може вважатися законним».
Стаття 5 Конвенції також вимагає, щоб будь-яке затримання чи взяття під варту здійснювалося у «порядку, передбаченому законом». Це передбачає як додержання матеріальних вимог, наприклад, умов, за яких людина може бути затримана, так і додержання власне процедури позбавлення свободи.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08), Суд наголосив, що відповідно до пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.
З огляду на викладене, є підстави вважати, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.
Таким чином, будь-яке затримання особи має вчинятись відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням норм міжнародного права, та у відповідності до процедури, визначеної законом.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні «Кім проти Росії» від 17.07.2017 року Європейський суд з прав людини зазначив, що параграф 1 (f) статті 5 Конвенції не вимагає, щоб утримання під вартою розглядалося як розумно необхідне, наприклад, для запобігання правопорушення або втечі. Будь-яке позбавлення волі на підставі другої частини параграфа 1 (f) статті 5 буде обґрунтовано, якщо вживаються заходи щодо депортації або екстрадиції. 
Якщо ці заходи не супроводжуються особливою ретельністю, позбавлення волі перестає бути допустимим згідно з параграфом 1 (f) статті 5 (§ 113 постанови від 15.11.1996 року по скарзі «Chahal проти Великобританії»). Для того, щоб не стати довільним, позбавлення волі на підставі параграфа 1 (f) має бути сумлінним. Воно повинно бути тісно пов`язане з підставою позбавлення волі, на яке посилається Уряд. Місце і умови утримання під вартою повинні бути відповідними. Тривалість утримання під вартою не повинна перевищувати те, що розумно вимагається для досягнення мети (§ 164 судові рішення Великої палати за скаргою «А. та інші проти Сполученого Королівства», ECHR 2009).
У пункті 103 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року "Справа "Анатолій Руденко проти України", стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).
З огляду на ненадання позивачем беззаперечних та переконливих доказів наявності підстав для затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, враховуючи стан його здоров`я, який потребує регулярного медичного обстеження, контролю спеціалістом-кардіологом, а також постійного прийому лікарських засобів, колегія суддів доходить висновку, що утримання його у Миколаївському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не є в даному випадку вимушено необхідним.
При цьому позивач не довів, що менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства.
Крім того колегія суддів враховує, що позивачем був поданий до суду позов про скасування рішення про примусове видворення від 26.01.2026 року, та ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 року у справі № 420/5488/26 адміністративну справу було передано на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.
З огляду на все вище зазначене колегія суддів вважає, що поданий ГУ ДМС в Одеській області позов до громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України задоволенню не підлягає.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, встановлені судом апеляційної інстанції обставини та надану їм правову оцінку, колегія суддів доходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ГУ ДМС в Одеській області.
Підстави для розподілу судових витрат згідно ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2026 року скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верхового Суду.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: І.І. Тарновецький

Суддя: О.А. Шевчук