ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2026 р. 	Справа № 520/27299/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. , П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 (головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В.) у справі №520/27299/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної поліції в Харківській області 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправними бездіяльність ГУНП в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 18 вересня 2018 року по 18 липня 2022 року у сумі 51 3139,21 грн. та з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року у сумі 67 489,36 грн. ;
- зобов`язати ГУНП в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 18 вересня 2018 року по 18 липня 2022 року у сумі 51 3139 ,21 грн. та з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року у сумі 67 489,36 грн. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 18.09.2018 по 19.01.2023.
Зобов`язано ГУНП в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 18.09.2018 по 19.01.2023 в загальному розмірі 33 676,50 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
ГУНП в Харківській області, не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи, просило скасувати таке рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення в цій частині.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що згідно ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону України від 01.07.2022 за № 2352-ІХ), максимальний показник тривалості часу затримки розрахунку при звільненні обмежений у 6 місяців. 
Зазначає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції обмежився формальним посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23, однак фактично не застосував викладені в ній правові висновки до спірних правовідносин.
Посилається на те, що суд не врахував того, що виплата індексації грошового забезпечення у сумі 3 206,41 грн. здійснена відповідачем виключно на виконання судового рішення, а не внаслідок порушення строків проведення остаточного розрахунку при звільненні, який був проведений ще у вересні 2018 року.
Вважає, що за таких умов відсутні підстави для висновку про тривалу та системну бездіяльність відповідача, яка могла б обґрунтовувати застосування значного розміру компенсації.
Вказує, що присуджена сума середнього заробітку є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром фактичної заборгованості та не узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23, щодо необхідності забезпечення балансу між інтересами працівника та роботодавця. 
Окрім того, вказує на неврахування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. 
Вважає, що передбачена ст.117 КЗпП України міра юридичної відповідальності у вигляді компенсації середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні не повинна перевищувати розміру боргу/недоплати.
Позивач не подав відзив на апеляційну скаргу. 
Відповідно до ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач з 07.11.2015 по 18.09.2018 проходив службу в Національній поліції України, звільнений наказом ГУНП в Харківській області від 07.09.2018 за №34о/с за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).
У період проходження служби в Національній поліції України позивачу не у повному обсязі виплачувалось грошове забезпечення, що стало підставою для звернення його до суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.08.2025 року у справі №520/9589/25, зокрема, зобов`язано ГУНП в Харківській області нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення у вигляді індексації грошового забезпечення з 07.11.2015 по 31.10.2017.
23.09.2025 на виконання вищевказаного рішення суду відповідач здійснив нарахування належних позивачу сум, у загальній сумі 3 206,41 грн.
Позивач, вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, звернувся з позовом до суду. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України, а тому зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 18.09.2018 по 19.01.2023 в загальному розмірі 33 676,50 гривень.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі ст.117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент проведення остаточного розрахунку) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою ст.117 КЗпП України.
Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Колегія суддів звертає увагу, що правовідносини, які регулюються ст.117 КЗпП України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні. 
Отже, момент виникнення таких правовідносин пов`язаний із днем звільнення, у який роботодавець не провів виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.
Верховний Суд у постанові від 01.05.2024 в справі №140/16184/23 зазначив, що незважаючи на визначення приписами ст.117 КЗпП України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником у строк, встановлений приписами ст.116 КЗпП України, яким переважно є день звільнення.
Отже, датою виникнення правовідносин врегульованих ст.117 КЗпП України у цій справі, є 19.09.2018 - наступний день після звільнення позивача із займаної посади.
Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту - Порядок №100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно абз.3 п.2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абз.1 п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з частинами першою та другою статті 94 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Правовий висновок щодо необхідності застосування Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799 (далі по тексту - Порядок № 260), при обрахунку грошового забезпечення за час вимушеного прогулу із урахуванням кількості календарних днів у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 815/2959/17, від 26.04.2019 у справі № 815/1829/17 та від 17.03.2021 у справі № 815/6557/16.
Так, пунктом 6 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.
Пунктом 9 розділу І Порядку №260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Зі змісту Порядку № 260 вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
Судом встановлено, що позивач 18.09.2018 позивача звільнено зі служби в поліції, остаточний розрахунок з ним всіх належних сум при звільненні, а саме індексації грошового забезпечення, здійснений відповідачем лише 23.09.2025 на виконання рішення суду у справі №520/9589/25, що підтверджується платіжною інструкцією №563 від 19.09.2025 про виплату позивачу 3206,41 грн. (а.с.9) , а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 19.09.2018 (з дня, наступного за датою звільнення 18.09.2018) по 23.09.2025 включно.
Колегія суддів зазначає, що до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону № 3248-IV), тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню ст.117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX). 
Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема й у справі №489/6074/23, і Велика Палата визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі №489/6074/23).
Здійснюючи розрахунок , судом враховано грошове забезпечення позивача за останні два повні місяці перед звільненням зі служби ( липень - 11 370,56 грн та серпень 2018 року- 11 370,44 грн.), розмір середньоденного грошового забезпечення за період квітень - травень 2018 року складає - 366,79 грн. (22741,00/62), згідно довідки про доходи (а.с.15) .
Періодом затримки належних позивачу сум при звільненні є період з 19.09.2018 по 18.07.2022 - 1399 днів та з 19.07.2022 по 19.01.2023 - 184 календарних днів, або шість місяців як це передбачено ст.117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX).
Таким чином, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 366,79 грн/день за 1583 дні (1399 днів + 184 днів) становить 580 628,57 грн.
Водночас, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що зазначена сума середнього заробітку є надмірною та підлягає зменшенню з огляду на наступне.
Переглядаючи справу №489/6074/23, Велика Палата, зокрема, нагадала, що в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Законом № 2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».
Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Зі змісту наведеної норми Велика Палата виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
За позицією Великої Палати, викладеної в постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата повторила, що Закон №2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06.12.2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:
«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, колегія суддів зазначає, що спираючись на критерії, наведені у згаданій Великою Палатою постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Колегія суддів зазначає, що при звільненні позивачу виплачено грошове забезпечення в розмірі 52 251,42 грн. (1 661,87 грн. + 50 589,55 грн.), сума, виплачена на виконання рішення суду від 27.08.2025 у справі №520/9589/25 становила 3 206,41 грн. , згідно з інформацією, наданою відповідачем (а.с.57)
Отже, загальний розмір належних при звільненні виплат становив 55 457,83 грн. (1661,87 грн. + 50589,55 грн. + 3206,41 грн.).
Враховуючи наведене, невиплачена на день звільнення сума у розмірі 3 206,41 грн. складає 5,8% від загального розміру належних при звільненні виплат у сумі 55 457,83 грн. (3206,41/55457,83 х 100).
З урахуванням принципу пропорційності 5.8% від загального розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 18.09.2018 по 19.01.2023 (580 628,57 грн) складає суму 33 676,50 грн. (580 628,57 х 5,8%).
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 33 676,50 грн.
Наведені вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах, сформованою у постановах від 30.10.2025 у справі № 420/2649/24, від 23.10.2025 у справі № 340/4454/23, від 23.10.2025 у справі № 280/6214/23, від 08.10.2025 у справі № 320/30311/24, від 08.10.2025 у справі № 320/30311/24, від 07.10.2025 у справі № 520/7611/22, від 29.09.2025 у справі № 460/4387/24, від 18.09.2025 у справі № 160/2237/22, від 11.09.2025 у справі № 320/4309/21, від 05.09.2025 у справі № 200/5212/23, від 18.08.2025 у справі № 380/20130/23, від 18.08.2025 у справі № 160/20803/22, від 18.08.2025 у справі № 200/3986/23.
Щодо доводів скаржника про неврахування судом першої інстанції принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми середнього заробітку, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду даної справи. 
Під час визначення періоду затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції обґрунтовано враховано висновки Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23, щодо компенсаційного характеру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України.
Окрім того, судом першої інстанції враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12.11.2025 у справі №306/2708/23, про те, що особа має право на стягнення середнього заробітку протягом всього строку затримки розрахунку при звільненні з урахуванням ст. 117 КЗпП України після набрання чинності Законом № 2352-ІХ.
Стосовно посилання скаржника про те, що передбачена ст.117 КЗпП України міра юридичної відповідальності у вигляді компенсації середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні не повинна перевищувати розміру боргу/недоплати, є необґрунтованим, оскільки вказана норма КЗпП України відповідного обмеження не містить.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд бере до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи.
У цій справі судом, зокрема ураховано, що період затримки розрахунку при звільненні з урахуванням положень ст.117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-ІХ) становив більше ніж 4 роки, невиплачена на день звільнення сума складає 5,8% від загального розміру належних при звільненні виплат.
Колегія суддів вважає, що скаржником не наведено належних доводів, що належна до виплати на користь позивача сума середнього заробітку, визначена судом першої інстанції у розмірі 33676 грн. 50 коп., є суттєво завищеною та необґрунтованою.
Частиною 2 ст.77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено (доказано) правомірність власної бездіяльності.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильними та обґрунтованими висновки суду про визнання протиправною бездіяльність ГУНП в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 18.09.2018 по 19.01.2023 та зобов`язання ГУНП в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 18.09.2018 по 19.01.2023 в загальному розмірі 33676 грн. 50 коп.
З огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, врахуванню у даній справі підлягають висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції вище та які є релевантними до спірних відносин у даній справі.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в частині задоволення позову без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 у справі №520/27299/25 в частині задоволення позову залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	А.О. Бегунц   Я.В. П`янова