Справа № 201/884/26
Провадження № 2/201/2175/2026

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 березня 2026 року Соборний районний суд 
міста Дніпра 
у складі: 
головуючого судді Федоріщева С.С.,
за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, - 

ВСТАНОВИВ:

 
21 січня 2026 року до Соборного районного суду м. Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 01.12.2024 року, у якому просила визнати недійсним Договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 01.12.2024 року, укладений між нею та ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позов мотивовано тим, що Договір за своїм змістом встановлює проживання дитини з батьком, порядок участі матері, яка проживає окремо, у вихованні та спілкуванні, а також обов`язок матері сплачувати кошти на утримання дитини у твердій сумі. Позивачка зазначає, що такий Договір, на її думку, підпадає під правове регулювання ч. 4 ст. 157 СК України та потребує нотаріального посвідчення, однак укладений у простій письмовій формі. У зв`язку із цим позивачка вважає, що Договір не відповідає вимогам закону щодо форми, а відтак має бути визнаний недійсним. Також позивачка посилається на те, що відповідач наполягає на виконанні умов Договору щодо сплати коштів на утримання дитини, тоді як вона вважає такі вимоги необґрунтованими/надмірними та такими, що фактично спрямовані на покладення на неї непропорційного фінансового тягаря. 
Ухвалою судді від 22 січня 2026 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. У встановлений строк позивачкою подано заяву про усунення недоліків та долучено документ про сплату судового збору, тому ухвалою судді від 27 січня 2026 року відкрито провадження у справі та визначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання.
Відповідач позовні вимоги не визнав, та 09 лютого 2026 року подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , у якому просив розірвати шлюб, укладений між сторонами 22.06.2021 року (актовий запис № 498); залишити місце проживання малолітньої дитини разом із батьком, оскільки дитина фактично проживає з ним та перебуває на його щоденному утриманні й вихованні; стягнути аліменти з матері у твердій грошовій сумі 8 000 грн щомісячно з індексацією, починаючи з дня подання зустрічного позову і до досягнення дитиною повноліття; допустити негайне виконання у межах платежу за один місяць; у задоволенні первісного позову - відмовити. Позивач за зустрічним позовом зазначив, що між сторонами склалися тривалі конфліктні відносини, сім`я фактично розпалася, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Дитина фактично проживає разом із батьком, який здійснює повний обсяг щоденного догляду та забезпечення: харчування, одяг, побут, лікування, безпеку, розвиток та режим дня. Зі слів позивача за зустрічним позовом, мати після припинення спільного проживання самоусунулася від системного виконання батьківських обов`язків, участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини має епізодичний характер, а первісний позов подано фактично як спосіб уникнути обов`язку брати участь у матеріальному утриманні дитини. На підтвердження наведеного позивач посилається, зокрема, на Акт про фактичне проживання та самостійне виховання дитини батьком, а також на умови Договору від 01.12.2024 року як письмове підтвердження погодженого сторонами фактичного стану проживання дитини з батьком. Договір укладався не як засіб обмеження прав матері, а як інструмент мінімізації конфліктів та забезпечення дитині стабільного середовища у період фактичного розпаду сім`ї: для письмової фіксації фактичного проживання дитини з батьком, визначення зрозумілого порядку спілкування матері з дитиною та встановлення передбачуваного механізму матеріальної участі матері в утриманні дитини. Батько зазначає, що необхідність такої фіксації була зумовлена невиконанням матір`ю обов`язків щодо дитини, зниженням її реальної участі у вихованні та матеріальному забезпеченні, що створювало ризики постійних спорів між батьками на шкоду дитині. 
Ухвалою судді від 17 лютого 2026 року зустріну позовну заяву прийнято до розгляду разом із первісним позовом.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися та подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. При цьому ОСОБА_2 просив розглянути справу без його участі, первісний позов не визнав, зустрічні вимоги підтримав в повному обсязі. ОСОБА_1 просила розглянути справу без її участі; подала заяву про залишення первісного позову без розгляду; підтвердила, що дитина фактично проживає з батьком, та зазначила, що звернення з позовом було обумовлено небажанням сплачувати аліменти.
Відповідно до ч. 2 ст. 247, ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами без фіксації судового процесу технічними засобами.
Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісна позовна заява та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22 червня 2021 року між  ОСОБА_1  та  ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується поданими до матеріалів справи документами та не заперечується сторонами; актовий запис про шлюб - № 498.
Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (наявною у матеріалах справи) та визнається сторонами.
Із матеріалів справи та пояснень сторін убачається, що сімейні відносини між сторонами істотно погіршилися, сторони фактично припинили спільне проживання та ведення спільного господарства, проживають окремо, єдиного бюджету не мають, а подальше спільне сімейне життя фактично відсутнє. При цьому обидві сторони визнають факт окремого проживання та тривалого розладу сімейних відносин.
Судом також встановлено, що 01 грудня 2024 року сторони підписали письмовий документ під назвою «Договір про участь у вихованні та утриманні дитини». Зі змісту Договору вбачається, що ним сторони узгодили та письмово зафіксували істотні питання, які стосуються дитини, зокрема: домовилися, що дитина постійно проживає разом із батьком за місцем його проживання; визначили порядок участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною (орієнтовний графік зустрічей/контактів); передбачили обов`язок матері здійснювати щомісячні платежі на утримання дитини у визначеному сторонами розмірі та порядок такої сплати; передбачили положення щодо відповідальності у разі прострочення платежів та інші умови взаємодії сторін з питань, пов`язаних із дитиною.
Зі змісту заяв сторін про розгляд справи за їх відсутності, а також із інших матеріалів справи, судом встановлено, що на момент звернення до суду та на час розгляду справи малолітня дитина фактично проживає разом із батьком і перебуває на його щоденному догляді та утриманні. Батько здійснює основний обсяг щоденних дій щодо забезпечення потреб дитини, а саме: організовує побут та режим дня, забезпечує харчування, одяг, засоби гігієни, здійснює постійний нагляд та забезпечує безпеку, забезпечує медичний супровід (у разі потреби — звернення до медичних установ, придбання медикаментів), організовує дозвілля та розвиток дитини відповідно до віку. Вказані обставини узгоджуються зі змістом Договору та підтверджуються письмовими матеріалами, долученими позивачем за зустрічним позовом (зокрема, Актом про фактичне проживання та самостійне виховання дитини батьком, складеним за участю свідків), які суд оцінює у сукупності з іншими доказами.
Судом також встановлено, що мати дитини проживає окремо за адресою, зазначеною нею у процесуальних документах, та не здійснює щоденного догляду за дитиною за місцем її фактичного проживання з батьком. При цьому мати у своїх письмових заявах фактично підтвердила обставини проживання дитини з батьком та те, що вона проживає окремо, не забезпечує системної щоденної участі у догляді за дитиною, але висловила заперечення проти стягнення з неї аліментів.
Таким чином, досліджені судом матеріали справи у сукупності підтверджують, що дитина тривалий час фактично проживає разом із батьком; батько здійснює основний обсяг щоденного догляду, виховання та матеріального забезпечення дитини; мати проживає окремо та не здійснює щоденного догляду за дитиною за місцем її проживання; між сторонами існує спір щодо правових наслідків Договору та щодо обов`язку матері брати участь у матеріальному утриманні дитини, що й стало підставою подання первісного і зустрічного позовів.
Надаючи оцінку доводам сторін та аналізуючи надані докази щодо первісного позову ОСОБА_1 про визнання Договору від 01.12.2024 року недійсним, суд приходить до висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту є неналежним виходячи з наступного. 
Так, зміст Договору свідчить, що він є домовленістю між батьками щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини, а також містить умови щодо матеріальної участі одного з батьків у забезпеченні дитини. 
Для договорів такої природи закон встановлює спеціальні вимоги, зокрема щодо нотаріального посвідчення (ч. 4 ст. 157, ст. 189 СК України). Водночас, визнання недійсним правочину за правилами ст.215 ЦК України є способом захисту, який застосовується до правочинів, що існують як юридичний факт і породжують або мають породжувати правові наслідки. Якщо ж документ не набув форми, прямо передбаченої законом для відповідного виду домовленості, він не може розглядатися як належно укладений правочин, який породжує ті правові наслідки, на які посилається позивач, а відтак вимога про його “визнання недійсним” не є ефективним та належним способом захисту. 
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово виходив із того, що у випадках, коли законом встановлено обов`язкову форму правочину, а така форма не дотримана, правова кваліфікація та спосіб захисту мають відповідати природі порушення, і суд не повинен підміняти належні вимоги (про визначення/стягнення/встановлення) вимогою про “визнання недійсним” як універсальним способом захисту. 
При цьому суд встановив, що сама позивачка у своїй заяві фактично підтвердила: дитина проживає з батьком, а звернення з первісним позовом було обумовлено небажанням виконувати обов`язок матеріальної участі у забезпеченні дитини. 
За таких умов заявлений спосіб захисту не може вважатися спрямованим на захист прав та інтересів дитини, а фактично використовується як інструмент уникнення виконання обов`язку, встановленого ст. 180 СК України, що суперечить засадам добросовісності у сімейних правовідносинах. 
Разом з тим суд зазначає, що навіть за наявності висновку про неналежність обраного способу захисту, обставини, зафіксовані у Договорі (факт проживання дитини з батьком, порядок участі батьків), можуть бути оцінені судом як письмовий доказ у розумінні ст. 76–81, 89 ЦПК України у сукупності з іншими доказами та заявами сторін, з урахуванням принципу найкращих інтересів дитини.”
Суд окремо зазначає, що недодержання нотаріальної форми договору, який за своєю природою підпадає під ч. 4 ст. 157 СК України, не позбавляє суд можливості оцінити сам документ як письмовий доказ за правилами ст. 76–81, 89 ЦПК України у частині підтвердження фактичних обставин (узгодженого сторонами проживання дитини з батьком, фактичного виконання батьком щоденних обов`язків), разом із заявами сторін та іншими доказами.
Щодо зустрічного позову суд, вирішуючи та оцінюючи вимоги позивача за зустрічним позовом, враховує наступне. 
 
Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. 
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач за зустрічним позовом наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.
Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.
Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.
Згідно ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Згідно ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Відповідно до ч.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору.
Із матеріалів справи та заяв сторін убачається, що сімейні відносини фактично припинені, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, наміру на примирення не виявляють. Суд вважає, що сім`я фактично розпалася, тому шлюб підлягає розірванню.
При цьому, відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. 
За ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток. 
За ст. 157 СК України питання виховання вирішуються батьками спільно, а той із батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний брати участь у вихованні. 
За ст. 160, 161 СК України суд, вирішуючи питання про місце проживання дитини, виходить із інтересів дитини, ставлення батьків до виконання обов`язків та сталості середовища.
Суд виходить із принципу найкращих інтересів дитини (ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ст. 7 СК України) та з того, що у таких спорах пріоритетним є забезпечення дитині стабільного, безпечного та передбачуваного середовища.
В даному випадку судом встановлено та фактично визнано сторонами, що дитина тривалий час проживає з батьком, а батько здійснює щоденне виховання та утримання. Ураховуючи вік дитини та сталість фактичного проживання, суд дійшов висновку, що залишення місця проживання дитини разом із батьком відповідає її найкращим інтересам та фактичним обставинам справи.
Приймаючи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, а також не бажання сторін примирятися, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам.
Разом з цим, із встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи та наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільного сина, через те, що він, як на час звернення до суду з позовом, так і на час розгляду справи, проживав та продовжує проживати з батьком, який його фактично утримує, що узгоджується і з наданими в поясненнями відповідача ОСОБА_1 , витягом Дніпровської територіальної громади, з якого вбачається, що син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає за місцем реєстрації батька. 
Під час розгляду справи, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання їх сина після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд на прохання матері або батька може вирішити питання про залишення проживання дітей разом з одним із батьків, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду.
Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання.
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що враховуючи те, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 
Щодо утримання дитини тим з батьків, який проживає окремо, суд застосовує норми ст.180 СК України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до повноліття. За ч. 3 ст. 181 СК України аліменти присуджуються на користь того з батьків, з ким проживає дитина. Відповідно до ст. 182–183 СК України визначається розмір аліментів з урахуванням обставин, а мінімальний гарантований розмір не може бути меншим 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Оскільки дитина проживає з батьком, саме батько несе постійні витрати на її утримання. Доводи матері про те, що “батько повинен утримувати дитину сам, бо дитина живе з ним”, суд оцінює критично, оскільки такий підхід суперечить ст. 141 та ст. 180 СК України і фактично звільняє одного з батьків від законного обов`язку.
З огляду на заявлений у зустрічному позові спосіб захисту та потребу забезпечити дитині стабільне фінансування, суд вважає обґрунтованим стягнути з матері аліменти у твердій грошовій сумі 8 000 грн щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 09.02.2026 року (дата подання зустрічного позову) і до досягнення дитиною повноліття.
Керуючись ст. ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини; ст. ст. 110–112, 141, 150, 157, 160, 161, 191 СК України; ст. ст. 76–81, 89, 141, 259, 263–265 ЦПК України, суд – 

УХВАЛИВ:

 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину (договору) – відмовити. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, залишення місця проживання дитини разом із батьком та стягнення аліментів - задовольнити. 
Шлюб, зареєстрований 22 червня 2021 року Соборним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 498, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - розірвати.
Залишити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_2 , який самостійно здійснює щоденне виховання та утримання дитини, без участі матері. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі 8 000 (вісім тисяч) гривень щомісячно, з індексацією відповідно до закону, починаючи з 09 лютого 2026 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 1 331,20 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. 

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя        Федоріщев С.С.