Справа № 760/30363/23
Провадження №2/760/5317/24

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2024 року      м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва 
у складі головуючого - судді Аксьонової Н.М., 
з участю секретаря судового засідання Тодосюк Г.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому позивач просить усунути перешкоди позивачу в користуванні 1/2 часткою у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , визначивши наступний порядок користування нею:
- виділити ОСОБА_1 у користування житлову кімнату площею 13,2 кв.м. та балкон площею 2,1 кв.м.;
- виділити ОСОБА_2 у користування житлову кімнату площею 19,00 кв.м. та балкон площею 0,1 кв.м.;
- залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кухню площею 7,4 кв.м., коридор площею 5,4 кв.м., коридор площею 2,9 кв.м., ванну площею 3,1 кв.м., вбиральню площею 1,5 кв.м.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності (по 1/2 частці) належить квартира АДРЕСА_1 , що набута ними під час перебування у шлюбі на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 19 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю., зареєстровано в реєстрі за №643.
Вказана квартира має загальну площу 54,70 кв.м. та житлову площу 32,20 кв.м. і складається з двох жилих кімнат площею 19,00 кв.м. та 13,2 кв.м., а також кухні площею 7,4 кв.м., коридору площею 5,4 кв.м., коридору площею 2,9 кв.м., ванни площею 3,1 кв.м., вбиральні площею 1,5 кв.м. і двох балконів площею 2,1 кв.м. та 0,1 кв.м. 
27 жовтня 2015 року позивач та відповідач зареєстрували своє місце проживання за адресою вказаної квартири і почали в ній фактично проживати.
На підставі рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 29 липня 2022 року у справі №760/5807/22 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.
Після припинення шлюбу позивач та відповідач залишилися проживати у квартирі АДРЕСА_1 .
Також у цій квартирі на сьогодні зареєстровані ще 4 особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (діти позивача та відповідача), а також ОСОБА_6 (онук позивача та відповідача, син ОСОБА_5 ).
Всі особи, зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , фактично у ній проживають, крім ОСОБА_4 , який з липня 2022 року проходить військову службу у зв?язку з мобілізацією та знаходиться в зоні бойових дій.
При цьому хоча позивач і є співвласником квартири, проте не може користуватися нею на власний розсуд для комфортного проживання та безперешкодно реалізовувати свої житлові права.
Житлову кімнату площею 19 кв.м. займає донька позивача та відповідача ОСОБА_5 з онуком ОСОБА_8 . Іншу житлову кімнату площею 13,2 кв.м. займає відповідач з сином ОСОБА_3 .
Позивач вимушено ночує в одній кімнаті з відповідачем і має там лише ліжко, але не має можливості повноцінно користуватися ні цією, ні іншою житловою кімнатами, в основному через агресивну поведінку відповідача, яка постійно, з надуманих приводів влаштовує скандали, що супроводжуються погрозами отруїти, зарізати позивача та іншими способами завдати шкоди його здоров?ю, та вимогами виселитися з квартири.
При цьому всі витрати на утримання житла здійснює лише позивач, а відповідач взагалі відмовляється брати у них участь. Така поведінка відповідача призвела до виникнення заборгованості з оплати за житлово-комунальні послуги, яка складає близько 40 000 грн. 
Особові рахунки по цих послугах оформлені на позивача, як їх отримувача, але він самостійно не має змоги нести всі витрати, пов?язані з утриманням квартири, оскільки єдиним джерелом його доходу є пенсія в розмірі 8 300 грн, з якої 4 150 грн щомісяця відраховуються на сплату аліментів.
Розподілити особові рахунки між позивачем та відповідачем (щоб кожен оплачував комунальні послуги відповідно до своєї частки у праві власності на квартиру) можливо лише у випадку виділення часток кожного із співвласників в натурі або встановлення порядку користування житлом.
Спірна квартира не підлягає поділу в натурі, оскільки не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири.
Будь-які спроби врегулювати з відповідачем питання щодо порядку користування житлом та фінансування витрат на його утримання є безрезультатними, так як відповідач у відповідь на пропозиції позивача використовує нецензурну лексику, влаштовує сварки та навіть погрожує завдати шкоди життю і здоров?ю позивача.
За таких обставин позивач змушений звернутися до суду за захистом його порушених прав, як співвласника, на безперешкодне користування житлом.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 січня 2024 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М.
Ухвалою суду від 18 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.
Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, зазначив, що йому потрібно розподілити рахунки, оскільки відповідачі відмовляються від оплати житлово-комунальних послуг. Вказав, що йому лише потрібно, щоб кожен платив за житлово-комунальні послуги, якими користуються.
Відповідач та треті особи в судове засідання не з`явилися, про час, дату і місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Причини неявки суду не повідомили. 
З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов наступного висновку. 
Судом установлено, що позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , що набута ними під час перебування у шлюбі на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 19 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю., зареєстровано в реєстрі за №643.
Згідно копії технічного паспорта, вказана квартира має загальну площу 54,70 кв.м. та житлову площу 32,20 кв.м. і складається з двох жилих кімнат площею 19,00 кв.м. та 13,2 кв.м., а також кухні площею 7,4 кв.м., коридору площею 5,4 кв.м., коридору площею 2,9 кв.м., ванни площею 3,1 кв.м., вбиральні площею 1,5 кв.м., і двох балконів площею 2,1 кв.м. та 0,1 кв.м.
Вказане також підтверджується довідкою про показники об?єкта нерухомого майна КВ-2023 №30642 від 23 жовтня 2023 року, виданою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи будівництва №TI01:9841-7893-0529-2742 від 29 вересня 2023 року.
27 жовтня 2015 року позивач та відповідач зареєстрували своє місце проживання за адресою вказаної квартири.
Рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 29 липня 2022 року у справі №760/5807/22 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.
Позивач стверджує, що після припинення шлюбу позивач та відповідач залишилися проживати у квартирі АДРЕСА_1 .
Також у спірній квартирі, окрім позивача та відповідача, зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва від 21 вересня 2023 року.
Звернувшись до суду із даним позовом, позивач просить суд усунути йому перешкоди у користуванні 1/2 часткою у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , визначивши наступний порядок користування нею:
- виділити йому у користування житлову кімнату площею 13,2 кв.м. та балкон площею 2,1 кв.м.;
- виділити ОСОБА_2 у користування житлову кімнату площею 19,00 кв.м. та балкон площею 0,1 кв.м.;
- залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кухню площею 7,4 кв.м., коридор площею 5,4 кв.м., коридор площею 2,9 кв.м., ванну площею 3,1 кв.м., вбиральню площею 1,5 кв.м.
Відповідач відзиву не подала.
Вирішуючи спір, що виник між стронами, суд дійшов таких висновків.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками ( усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує фікції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Житловим кодексом України та іншими актами законодавства України.
Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України квартира є неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
За приписами ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно зі ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно із положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Аналіз змісту статті 65 ЖК Української РСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).
Згідно роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї певний порядок користування жилим приміщенням.
Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. 
Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. 
Згідно ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 16 ЦК України визначено захист цивільних прав та інтересів судом. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Способом захисту порушеного суб`єктивного права ОСОБА_1 обрано визначення порядку користування квартирою, відтак, позивач зобов`язаний довести порушення його прав щодо перешкод у користуванні квартирою.
Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що перед судом не доведено жодними доказами, що відповідач чинить будь-які перешкоди у користуванні квартирою, таких доказів матеріали справи не містять.
Звернувшись до суду із даним позовом позивач просить усунути перешкоди у користуванні 1/2 часткою квартири, яка належить йому на праві власності, однак із правовстановлюючих документів, наданих позивачем, не вбачається, що частки у праві власності на квартиру визначені.
До того ж, як встановлено судом, у квартирі окрім позивача та відповідача зареєстровані ще 4 особи (діти та внук позивача).
Як вбачається зі змісту позовної заяви житлову кімнату площею 19 кв.м. займає донька позивача та відповідача ОСОБА_5 з онуком ОСОБА_8 . Іншу житлову кімнату площею 13,2 кв.м. займає відповідач з сином ОСОБА_3 . Позивач просить виділити йому у користування житлову кімнату площею 13,1 кв.м та балкон площею 2,1 кв.м.
Таке виділення житлової кімнати в користування позивачу порушить права сина позивача ОСОБА_4 , дочки ОСОБА_5 та внука ОСОБА_6 , оскільки вони нарівні із власниками мають право користуватись спірним житлом.
Доказів того, що діти і внук не заперечують проти такого визначення порядку користування квартирою позивачем не надано.
До того ж, зі змісту позовної заяви та пояснень позивача вбачається, що він має намір розподілити рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, а не усунути перешкоди у користуванні майном.
Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження вимог чинення перешкод відповідачем, які б суд міг покласти в основу для задоволення вимог позивача.
Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати необхідно покласти на позивача.
Керуючисьст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 263-265, 353-354 ЦПК України, суд, 

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні майном - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
- позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
- відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ;
- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 
- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 , (РНОКПП НОМЕР_5 ), яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , місце проживнаня: АДРЕСА_2 .

Суддя Солом`янського районного 
суду міста Києва Н.М. Аксьонова