ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3813/26 Справа № 175/11960/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Васюченко О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П., 
суддів Свистунової О.В., Халаджи О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідачі ОСОБА_2 , Міністерство оборони України,
третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Васюченко О.Г.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2024року ОСОБА_1 подала в суд позов проти ОСОБА_2 , Міністерства оборони України, визначивши третьою особою, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому вимагала: встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу у період з 06 серпня 2017року по 06 лютого 2023року включно; встановити факт знаходження ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_3 , загиблого ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Існування таких вимог позивачка пов`язувала із тим, що вона спільно проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з грудня 2015року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . Попередній шлюб ОСОБА_3 з ОСОБА_4 було припинено з листопада 2015 року та розірвано рішенням суду від 06 липня 2017року у справі №175/4163/16-ц. Позивачка та ОСОБА_3 мешкали разом, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, разом вирішували всі побутові питання, мали взаємні права та обов`язки не тільки по відношенню один до одного, а і щодо виховання дочки позивачки — ОСОБА_5 , батько якої помер.
Після початку військової агресії рф проти України 14 квітня 2022року ОСОБА_3 був мобілізований у підрозділ розвідки. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 загинув під час виконання завдання від вогнепально-осколкового поранення. Після загибелі ОСОБА_3 позивачка звернулась в ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою щодо порядку отримання одноразової грошової допомоги як сім`ї загиблої особи, на яку отримала лист з роз`ясненням щодо необхідності надання документів, які підтверджують, що заявниця була членом сім`ї загиблого сержанта ОСОБА_3 , та документів, якими встановлено факт перебування на утриманні загиблого.
Зазначала, що в період спільного проживання з ОСОБА_3 вона більшу частину часу або працювала на мінімальну заробітну плату, або знаходилась на обліку в Дніпровському центрі зайнятості та навчалась на курсах. Разом з дочкою вони фактично знаходились на утриманні ОСОБА_3 як члени його сім`ї, який забезпечував їх матеріально, в тому числі під час несення служби в лавах ЗСУ. 
Вказувала, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та факту перебування на утриманні необхідне для набуття статусу членів сім`ї загиблого, реалізації права на отримання пенсії, передбаченої Законом України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених із військової служби, та деяких інших осіб” та інших пільг, та вплине на обов`язок ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також, встановлення цих фактів надасть можливість позивачці отримати грошову допомогу, передбачену Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та інших пільг, як членів сім`ї загиблого захисника.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2025року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та встановлення факту знаходження на утриманні, задоволено у повному обсязі.
Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу у період з 06 серпня 2017року по 06 лютого 2023року включно. Встановлено факт, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні ОСОБА_3 , загиблого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції, встановлюючи факти, про які просила позивачка, виходив з того, що матеріалами справи та показами свідків підтверджується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 06 серпня 2017року по 06 лютого 2023року проживали однією сім`єю як дружина та чоловік, фактично мали права та обов`язки подружжя, вели спільне господарство і мали спільний бюджет, а також, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні ОСОБА_3 . 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
11 січня 2026року ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_6 , подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою засобів поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2025року.
В апеляційній скарзі висловила вимогу про скасування рішення суду та просила про залишення позовної заяви без задоволення у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права та не надано належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам.
Стверджувала, що обставинам справи надано невірну оцінку, позивачкою не підтверджено факту перебування на утриманні померлого сина відповідачки, не враховано, що позивачка є працездатною, працювала та мала можливість змінити роботу. Вважала, що має місце небажання позивачки працювати та намір отримати пенсію ОСОБА_3 , право на яку має також і відповідачка, оскільки є пенсіонером та непрацездатною особою.
Зазначала, що на її думку, син дійсно був закоханий в позивачку та можливо бажав створити з останньою сім`ю, але за життя так і не встиг цього зробити. Після розірвання шлюбу її син проживав спільно з позивачкою, проте таке проживання не було постійним. Вважала, що відносини її сина з позивачкою носили не сімейний, а взаємовигідний характер, оскільки син кохав позивачку та бажав проживати з нею, а позивачка отримувала матеріальні блага для кращого існування та могла не працювати.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Міністерство оборони України зазначив, що згідно з законодавством, яке діяло на момент загибелі військовослужбовця, позивачка не набула прав подружжя, не має права на отримання виплат одноразової грошової допомоги, гарантованої державою при загибелі члена сім`ї, а тому факт, який позивачка просить встановити, не породжує для неї юридичних наслідків та у задоволенні позову слід відмовити. Крім того вважав, що надані докази в їх сукупності не надають підстав для висновку про те, що позивачка перебувала на утриманні загиблого військовослужбовця.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка зазначала, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та перекручування обставин і відносин сторін, суд першої інстанції надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2026року справу призначено до судового розгляду на 1100год 31 березня 2026року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа та отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином відповідачки ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Сурсько-Литовською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області 30 жовтня 1976року, актовий напис № 62 /а.с.18/.
З 09 жовтня 1997року ОСОБА_3 перебував в шлюбі з ОСОБА_4 , який розірвано рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2017року у справі № 175/4163/16-ц /а.с.19-20/.
ОСОБА_1 зареєстрована та проживає разом з дочкою ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з довідкою про склад сім`ї та проживання, виданою Новоолександрівною сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області №395 від 14 лютого 2023року разом з ОСОБА_1 з грудня 2015року за цією адресою проживав співмешканець ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.15/.
В зареєстрованому шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не перебували.
З 14 квітня 2022року ОСОБА_3 був призваний у Збройні Сили України за мобілізацією, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_2 /а.с.23-25/.
На підтвердження спільного проживання позивачки з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та її перебування на утриманні ОСОБА_3 позивачка надала також: фотознімки; копії особистих документів ОСОБА_3 ; квитанції про оплату товарів, в яких платником зазначений ОСОБА_3 , та в деяких з них адресою доставки зазначено: АДРЕСА_1 ; договори на виконання робіт, замовником яких вказаний ОСОБА_3 , а адресою його проживання вказано: АДРЕСА_2 ; скріншоти телефонної переписки між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії з 04 січня 2019року по 03 січня 2020року, в якому страхувальником належного ОСОБА_1 транспортного засобу зазначений ОСОБА_3 ; виписку по рахунку ОСОБА_1 , відкритому в АТ КБ “Приватбанк”, в якій містяться відомості про перекази грошових коштів з картки ОСОБА_3 на картку ОСОБА_1 у період з 20 грудня 2018року по 10 лютого 2023року; довідку від 17 лютого 2023року, в якій зазначено, що у період з 10 березня 2021року по 21 грудня 2022року ОСОБА_1 працювала в ТОВ “Галерея скла та порцеляни”, де отримувала мінімальну заробітну плату, розмір якої сукупно за цей період склав 72 722,37грн, що після утримання податків та зборів становило до виплати 58 541,49грн; копію трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , з якої вбачається, що позивачка працювала періодично, а саме у період з 03 жовтня 2018року по 30 липня 2020року та з 10 березня 2021року по 22 грудня 2022року, у період з 17 серпня 2020року по 09 березня 2021року остання перебувала на обліку в центрі зайнятості як безробітна та проходила фахове навчання, та після звільнення з роботи 22 грудня 2022року з ТОВ “Галерея скла та порцеляни” не працює. 
06 лютого 2023року Військова частина НОМЕР_4 направила ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомлення №369 про смерть сержанта ОСОБА_3 , з 14 квітня 2022року призначеного на посаду старшого розвідника розвідувального взводу військової частини НОМЕР_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 загинув під час виконання службового обов`язку, пов`язаного з захистом Батьківщини в результаті отриманого вогнепально-осколкового поранення, не сумісного із життям, в населеному пункті Дворічна Куп`янського району Харківської області /а.с.65/.
13 лютого 2023року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було видано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_5 , актовий запис № 152 /а.с.68/.
В серпні 2023року ОСОБА_1 звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_3  з заявою щодо роз`яснення порядку отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця. Листом № 5079 від 19 серпня 2023року позивачці надано роз`яснення, що у редакції статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», чинній на дату смерті військовослужбовця, зазначено, що право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають: батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Відповідно до наданих документів заявниця не відноситься до сторони подружжя або неповнолітньої дитини військовослужбовця. Без документів, які відповідно до Сімейного кодексу України підтверджують, що заявниця була членом сім`ї загиблого сержанта ОСОБА_3 та документів, якими встановлено факт перебування на утриманні загиблого, неможливо встановити право на отримання частки одноразової допомоги відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022року № 168 /а.с.76/.
Судом першої інстанції під час розгляду справи в судовому засіданні були допитані свідки.
Свідок ОСОБА_7 надав суду показання, що він був знайомий з ОСОБА_8 більше 20 років, його мати ОСОБА_2 бачив два рази в житті, коли перевозив речі ОСОБА_9 до будинку його матері після розлучення з першою дружиною ОСОБА_4 . Часто бував в будинку ОСОБА_10 , з якою ОСОБА_11 мешкав разом. Сприймав їх як чоловіка та дружину, стосунки між ними та також з донькою ОСОБА_12 були добрі. ОСОБА_13 та ОСОБА_11 ремонтували будинок. Знає, що вони також хотіли збудувати гараж. Сім`ю забезпечував ОСОБА_14 . Коли ОСОБА_11 пішов воювати, то на його прохання знайомі та ОСОБА_13 придбали і доставили йому на фронт все необхідне. ОСОБА_15 все організувала як дружина. Коли ОСОБА_11 прийшов на 3 дні з фронту у відпустку, то повідомив, що хоче одружитися з ОСОБА_15 . Він запропонував все організувати в органах ДРАЦС, але ОСОБА_11 сказав, що він хоче весілля, а не просто реєстрацію. Проте, потім ОСОБА_11 загинув. Він був присутній при похованні, тіло ОСОБА_9 спочатку для прощання привезли в будинок ОСОБА_10 в с.Кам`янка, де мешкав ОСОБА_11 , а вже потім повезли до будинку його матері в с.Сурсько-Литовське. 
Свідок ОСОБА_16 повідомив суду, що познайомився з ОСОБА_17 10-12 років тому. До початку війни він був часто у ОСОБА_9 вдома в с.Кам`янка, де мешкав останній та вів спільне господарство разом з ОСОБА_18 та її дочкою ОСОБА_19 , з якою були дуже добрі сімейні стосунки. ОСОБА_20 часто просив його допомагати по господарству у дворі, в будівельних роботах протягом трьох років. Разом з ОСОБА_20 заливали бетон у фундамент, будівельні матеріали купував ОСОБА_20 . Він був присутній в будинку ОСОБА_12 в с.Кам`янка при проведенні прощання з ОСОБА_17 перед його похованням.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Задовольняючи заяву про встановлення факту, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що надані позивачкою докази підтверджують факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 як дружини та чоловіка, а також факт перебування позивачки на утриманні ОСОБА_3 . 
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку.
Пунктами 2 та 5 частини першої вказаної статті передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: перебування фізичної особи на утриманні; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. 
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. 
За приписами частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України (далі — СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. 
Судом першої інстанції у рішенні суду вірно зазначено, що про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999року № 5-рп/99 у справі № 1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
При цьому, має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Схожий за змістом висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019року у справі № 554/8023/15-ц.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду у постанові 17 січня 2024року у справі № 759/14906/18 (провадження № 61-466св23).
Звертаючись до суду з апеляційної скаргою, скаржниця вказувала, що суд першої інстанції невірно оцінив наявні в матеріалах справи докази, після розірвання шлюбу її син проживав спільно з позивачкою, але таке проживання не було постійним та відносини не носили характеру сімейних.
Проте, такі доводи скаржниці не доведені належними доказами та цілком спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами справи та наявними в матеріалах справи доказами.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 06 серпня 2017року по 06 лютого 2023року підтверджується в сукупності показаннями свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_16 та долученими позивачем доказами: довідкою про склад сім`ї та проживання №395 від 14 лютого 2023року, скріншотами телефонної переписки, полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/7760265, фотознімками, копіями особистих документів ОСОБА_3 , квитанціями про придбання та оплату ОСОБА_3 товарів, укладеними ОСОБА_3 договорами на виконання робіт, випискою по рахунку ОСОБА_1 .
У постанові від 17 жовтня 2018року у справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Вищезазначені докази у своїй сукупності підтверджують реальність сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний побут та спільний бюджет, мали взаємні права й обов`язки, несли витрати на утримання житла, надавали один одному взаємну допомогу.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачкою ОСОБА_2 таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. Відповідачка не надала суду жодних доказів в обґрунтування своїх заперечень, всі її заперечення ґрунтуються виключно на припущеннях та власній оцінці наявних в матеріалах справи доказів.
Та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Тож, дослідивши усі докази у справі надані позивачкою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Щодо встановлення факту перебування позивачки на утриманні загиблого ОСОБА_3 суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення, що допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
При цьому, одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що факт перебування позивачки на утриманні загиблого ОСОБА_3 підтверджується в сукупності долученими позивачкою доказами: копією трудової книжки ОСОБА_1 , з якої вбачається що у період спільного проживання з ОСОБА_3 позивачка працювала лише періодично, а саме у період з 03 жовтня 2018року по 30 липня 2020року та з 10 березня 2021року по 22 грудня 2022року, у період з 17 серпня 2020року по 09 березня 2021року остання перебувала на обліку в центрі зайнятості як безробітна та проходила навчання, та після звільнення з роботи 22 грудня 2022року з ТОВ “Галерея скла та порцеляни” не працює; довідкою від 17 лютого 2023року, виданою ТОВ «Галерея скла та порцеляни», згідно з якою ОСОБА_1 за період роботи з 10 березня 2021року по 21 грудня 2022року отримувала мінімальну заробітну плату, розмір якої сукупно склав 72 722,37грн, з яких до виплати після утримання податків та зборів - 58 541,49грн; випискою по рахунку ОСОБА_1 , відкритому в АТ КБ “Приватбанк”, в якій містяться відомості про періодичні багаторазові перекази різних сум грошових коштів з картки ОСОБА_3 на картку ОСОБА_1 у період з 20 грудня 2018року по 10 лютого 2023року.
Більш того, під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі відповідачка визнавала, що ОСОБА_1 є працездатною, але не працювала, в той час як ОСОБА_3 працював та утримував позивачку.
Відповідачка також визнавала, що її загиблий син взяв на себе обов`язок щодо утримання ОСОБА_1 .
За таких обставин, у справі достатньо підстав вважати, основним і постійним джерелом засобів до існування для позивачки були кошти, що надавались ОСОБА_3 .
Той факт, що позивачка є працездатною, але не бажала працювати, не спростовує того, що основним і постійним джерелом засобів до існування останньої було саме утримання з боку ОСОБА_3 , а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Наданих заявником доказів достатньо для встановлення факту перебування позивачки на утриманні загиблого ОСОБА_3 , а тому доводи апеляційної скарги та доводи відзиву Міністерства оборони України в цій частині колегія суддів до уваги не приймає. Доказів протилежного стороною відповідача суду не надано. 
Тож, дослідивши усі докази у справі надані позивачкою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення також і позовних вимог в частині встановлення факту перебування на утриманні.
Іншого порядку підтвердження фактів, що встановлення яких у позовній заяві просила позивачка, чинне законодавство не передбачає. 
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Суд апеляційної інстанції також відхиляє наведені у відзиві на апеляційну скаргу доводи Міністерства оборони України про те, що факти, які позивачка просить встановити, не породжують для неї юридичних наслідків. Від встановлення фактів перебування позивачки на утриманні загиблого військовослужбовця та проживання з ним однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу залежить виникнення у позивачки, зокрема, права на отримання пільг, встановлених для сім`ї загиблого військовослужбовця.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб скаржник надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 .
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2025року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 14 квітня 2026року.

Судді: