МЕТАЛУРГІЙНИЙ РАЙОННИЙ СУД
МІСТА КРИВОГО РОГУ

В И Р О К 
іменем України

Справа № 237/1993/24 
Провадження № 1-кп/210/423/26 

24 березня 2026 року 

Металургійний районний суд міста Кривого Рогу у складі: 

головуючого-судді: ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 , 

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в режимі відеоконференції (дистанційного провадження), кримінальне провадження №12024052630000068 від 04 березня 2024 року, відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: м. Вугледар Донецької області, українця за національністю, громадянина України, маючого середню освіту, офіційно не працюючого, не одруженого, не маючого на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей, та інших непрацездатних осіб, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу положень ст.89 КК України вважається таким, що раніше не судимий, 

за правовою кваліфікацією у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.263 ч.1 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , в середині січня 2024 року, приблизно об 11 годині 00 хвилин (точна дата в ході проведення досудового розслідування не встановлена), правомірно перебуваючи в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де виявив пістолет ТТ та 2 корпуси осколкових гранат, які залишені проживаючими у вказаному будинку невстановленими військовослужбовцями Збройних сил України зі складу НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ), які на той час дислокувалися у вказаному населеному пункті.

Достовірно розуміючи, що пістолет та осколкові гранати являються забороненими у вільному обігу предметами, а також те, що їх зберігання заборонено діючим законодавством України, у ОСОБА_4 виник умисел, спрямований на незаконне придбання, носіння і зберігання вогнепальної зброї та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.

Реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи наслідки своїх суспільно небезпечних дій, направлених проти громадської безпеки в частині захисту життя та здоров`я людей від негативного впливу руйнуючого характеру вогнепальної зброї та вибухових речовин в результаті їх неконтрольованого обігу, діючи умисно, протиправно, в порушення вимог чинного законодавства, а саме: Постанови Верховної Ради України від 17 червня 1992 року «Про право власності на окремі види майна», якою затверджено перелік видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, а також статті 39 Закону України «Про Національну поліцію», Інструкції про виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої Наказом МВС України №622 від 21 серпня 1998 року, Постанови Кабінету Міністрів України №576 від 12 жовтня 1992 року «Положення про дозвільну систему України», ОСОБА_5 взяв пістолет ТТ та 2 корпуси осколкових гранат, які відносяться до категорії вогнепальної зброї та вибухових речовин, таким чипом умисно, незаконно придбав вогнепальну зброю та вибухові речовини без передбаченого законом дозволу, після чого незаконно переніс їх у місце свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , чим скоїв незаконне носіння вогнепальної зброї та вибухових речовин та почав їх зберігати бел передбаченого законом дозволу у приміщенні свого помешкання.

18 березня 2024 року, в період часу з 11 години 21 хвилина до 12 години 00 хвилин, в ході проведення обшуку за адресою проживання ОСОБА_4 , а саме: АДРЕСА_1 , виявлено згідно експертиз: нарізну вогнепальну зброю - 7,62-мм пістолет конструкції Токарєва зразка 1930-33 років (ТТ) без номеру (номер знищений корозією металу), придатний до стрільби; 2 корпуси 73-мм осколкових гранат ОГ-9М1, виготовлені промисловим (заводським) способом. Конструктивно передбачено споряджання корпусів гранат даного типу вибуховою речовиною на основі тротилу масою 660-690 грам. У зв`язку з відсутністю конструктивно передбаченого головного підривача ГО-2, дані корпуси 73-мм осколкових гранат ОГ-9М1 до категорії бонових припасів не відносяться, є вибуховою речовиною у вигляді конструктивно оформленого заряду (розташованого в металевій оболонці). Заряди вибухової речовини, якими споряджені надані на дослідження корпуси 73-мм осколкових гранат ОГ-9М1 придатні для здійснення вибуху.

Своїми умисними діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.263 ч.1 КК України, за ознаками придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.

Відповідно до статті 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. За вимогами статті 95 КПК України суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Допитаний в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 провину у пред`явленому обвинуваченні визнав у повному обсязі та розповів про фактичні обставини справи, зазначивши дату, час, спосіб та наслідки вчинення вказаного кримінального правопорушення, що відповідає викладеним в обвинувальному акті обставинам. Свої дії пояснив тим, що вогнепальну зброю та вибухові речовини без передбаченого законом дозволу зберігав за місцем свого проживання, оскільки побоювався, щоб їх не знайшли та не постраждали інші люди або діти. Військові обіцяли їх у нього забрати, однак так цього і не зробили. При цьому він усвідомлює, що не мав законного права їх зберігати у себе, щиро розкаявся, просив суд суворо його не карати. При цьому обвинувачений ОСОБА_4 наполягав на розгляді справи за правилами ст.349 ч.3 КПК України, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ним не оспорюються.

Потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.

Враховуючи те, що сторони кримінального провадження не оспорюють всі обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст.349 КПК України, провів судовий розгляд даної справи щодо всіх її обставин, із застосуванням правил ст.349 ч.3 КПК України, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і обмежитись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, що стосуються речових доказів, витрат на проведення експертиз, та які характеризують обвинуваченого.

Згідно з вимогами кримінального процесуального закону, тягар доведення обґрунтованості обвинувачення та, відповідно, надання доказів винуватості покладено на сторону обвинувачення, суд з власної ініціативи не може вживати активних дій для забезпечення явки свідків, які були допитані на стадії досудового розслідування, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності і неупередженості суду, відображеної, зокрема, у частині 6 статті 22 КПК (Постанова ВС від 29 липня 2020 року у справі №740/526/19, провадження №51-212 км20). Аналогічно, суд самостійно не визначає обсяг письмових доказів, якими обґрунтовується обвинувачення.

На виконання вимог статті 349 КПК України судом з`ясовано думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження.

Сторона обвинувачення, обвинувачений, не наполягали на допиті у судовому засіданні свідків, оскільки обвинувачений визнає фактичні обставини, за яких відбулася подія злочину, яке йому інкримінується.

Сторони кримінального провадження, враховуючи визнання обвинуваченим своєї вини у повному обсязі та беззаперечно, а також те, що обвинувачений визнає і не спростовує фактичні обставини, покладені в основу обвинувачення, вважали недоцільним дослідженням усієї сукупності доказів, у тому числі й письмових.

Прокурор також клопотав про застосування положень частини 3 статті 349 КПК України та просив не досліджувати усю сукупність доказів, якими підтверджуються обставини справи, оскільки обвинувачений фактичні обставини вчинення злочину визнає повністю.

Приймаючи до уваги, що обвинувачений винним себе у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та беззаперечно, його показання відповідають суті обвинувачення, фактичні обставини не оспорюються, суд за згодою обвинуваченого та інших учасників кримінального провадження, які вважають підтвердженими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами фактичні обставини скоєного: дату, час, місце спосіб і інші обставини скоєння злочину, а також форму вини і спрямованість умислу; мотив злочину, його наслідки; обставини, які впливають на ступінь і характер відповідальності; обставини, які характеризують особу обвинувачуваного, визнає їх доказаними в судовому засіданні і вважає за доцільне не досліджувати у повному обсязі докази відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України, обмежившись допитом обвинувачуваного, та дослідженням матеріалів, які стосуються застосування заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів, витрат на експертизи, які підтверджують розмір матеріальної шкоди, та які характеризують особу обвинуваченого, без проведення допиту свідків, дослідження письмових матеріалів провадження в повному обсязі.

Судом встановлено, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст такого порядку та у суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін, обвинувачений правильно розуміє зміст фактичних обставин, які ним не оспорюються, усвідомлює обмеження у подальшому оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Також судом встановлено, що сторони кримінального провадження, зокрема обвинувачений, не оспорюють законність та допустимість проведених слідчих дій.

Відповідно до статті 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Усі слідчі дії в цьому кримінальному провадженні проведені уповноваженими особами, у порядку встановленому кримінально-процесуальним законом, із дотриманням належної процедури, протоколи слідчих дій відповідають положенням статей 104-106 КПК.

Клопотань про визнання цих доказів недопустимим не заявлено.

Відповідно до статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Суд вважає, що винуватість обвинуваченого повністю доведена сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів, які були отримані у рамках діючого законодавства без істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення доведено винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за вище встановлених обставин.

Після з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами, які суд вважає належними та допустимими, аналізуючи показання обвинуваченого, які мають логічний та послідовний характер, суд приходить до висновку про доведеність обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_4 . 

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ст.263 ч.1 КК України, за ознаками придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.

При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , виходячи з вимог закону про достатність покарання для його виправлення, запобігання скоєнню нових кримінальних правопорушень, суд враховує ступень тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

Згідно зі статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до частини 2 статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Вказані норми наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Згідно частини 5 статті 12 КК України вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення є тяжким злочином.

Призначаючи вид і міру покарання обвинуваченому, суд виходить з вимог статті 50 КК України, та враховує, що покарання є заходом примусу, який застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до статті 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини 1 статті 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Керуючись вимогами ст.65 КК України, при призначенні покарання ОСОБА_4 , суд враховує, що він вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, від вчинення котрого потерпілі відсутні, в силу положень ст.89 КК України вважається таким, що раніше не судимий, офіційно не працює, не одружений, не має на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей, та інших непрацездатних осіб, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебував та не перебуває, характеризується посередньо.

Пом`якшуючою покарання обвинуваченого ОСОБА_4 обставиною, згідно ст.66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обтяжуючих вину обвинуваченого ОСОБА_4 обставин, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

На підставі викладеного, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання в межах санкції ст.263 ч.1 КК України, у виді позбавлення волі, та на підставі ст.75 КК України, звільнити від відбування покарання з випробуванням.

За змістом частини 1 статті 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підстав для призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 за правилами ст.69 КК України, суд не вбачає.

Суд, виходячи із положень статті 65 КК України, принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для виправлення та попередження нових злочинів, тяжкість злочину, його відношення до скоєного злочину і вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливо без ізоляції від суспільства.

Дане покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.

Питання про речові докази вирішити у відповідності до положень ст.100 КПК України.

Статтею 118 ч.3 КПК України визначено, що витрати на залучення експертів є процесуальними витратами.

Відповідно до ст.122 ч.2 КПК України, залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Згідно з вимогами ст.124 ч.2, ст.374 ч.4 п.2 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Таким чином, з обвинуваченого ОСОБА_4 в порядку ст.124 ч.2 КПК України, на користь держави підлягають стягненню витрати на залучення експертів для проведення: судової вибухо-технічної експертизи №СЕ-19/105-24/2097-ВТХ від 28 березня 2024 року, у сумі 7572,80 гривні, та судової експертизи зброї №СЕ-19/105-24/2154-БЛ від 28 березня 2024 року, у сумі 1514,56 гривень, а всього 9087,36 гривень.

Дія обраного запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у виді особистого зобов`язання скінчилася, а тому питання про його дію суд не вирішує.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.368, 370, 371, 374-376 КПК України, суд, - 

У Х В А Л И В:

Визнати винним ОСОБА_4 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.263 ч.1 КК України, та призначити йому покарання у виді 05 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на 03 (три) роки, зобов`язавши його на підставі ст.76 ч.1 п.п.1, 2 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, та згідно зі ст.76 ч.3 п.2 КК України, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речові докази, перераховані на арк.крим.пров.№42, а саме: пістолет ТТ без номера калібру 7,62мм, протяжку каналу ствола та первинне пакування, що знаходяться в сейф-пакеті №5778076, та уламки корпусів осколочних гранат ОГ-9М1 (2од), котрі згідно квитанції №80, зберігаються в камері схову речових доказів Головного управління Національної поліції в Донецькій області, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Дніпросталівська, буд.№2, після набрання вироком законної сили, знищити. 

Судові витрати у кримінальному провадженні за проведення судової вибухо-технічної експертизи №СЕ-19/105-24/2097-ВТХ від 28 березня 2024 року, у сумі 7572,80 гривні, та судової експертизи зброї №СЕ-19/105-24/2154-БЛ від 28 березня 2024 року, у сумі 1514,56 гривень, а всього 9087,36 гривень, на підставі ст.124 ч.2 КПК України, стягнути із засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави.

Матеріали кримінального провадження №12024052630000068 від 04 березня 2024 року, залишити при обвинувальному акті з подальшим зберіганням у справі за №237/1993/24, провадження №1-кп/210/423/26.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Металургійний районний суд міста Кривого Рогу протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Засудженому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Повний текст вироку складено 24 березня 2026 року. 

Суддя: ОСОБА_1