ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 березня 2026 року
м. Київ

справа № 296/482/22
провадження № 61-13281св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
відповідачі: Житомирська міська рада, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Омельчука Ігоря Миколайовича на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 травня 2025 року у складі судді Драча Ю. І. та постанову Житомирського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Борисюка Р. М., Галацевич О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2022 року  ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася до суду з позовом до Житомирської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що 17 січня 2009 року між нею та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 вересня 2018 року у справі № 296/6868/18 розірвано. За час перебування у шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2  Вказувала, що після розірвання шлюбу батько дітей не втратив із ними зв`язку, піклувався про них, діти проживали разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , хоча кілька разів на тиждень діти проживали разом з нею у квартирі, яку вона винаймала поруч у сусідньому будинку. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер. Після смерті батька діти залишилися проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Місце проживання дітей зареєстроване за її місцем реєстрації, а саме: АДРЕСА_2 , в якій вони не проживають та не проживали. Власного житла вони не мають. Оскільки винаймач житла - ОСОБА_6 помер, виникла необхідність у визнанні права дітей та їх матері на користування житловим приміщенням, так як вказана квартира перебуває у комунальній власності та не приватизована.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею та за неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,право на користування жилим приміщенням - квартирою за адресою:  АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачкою не доведено факт проживання її та дітей з ОСОБА_6 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_3 ,за адресою:  АДРЕСА_1 , а здійснена нею сплата за житлово-комунальні послуги у 2024 році цієї обставини не доводить. Крім того, позивачкою не надано доказів, на якій правовій підставі померлий ОСОБА_6 був вселений та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , та чи проживав він за вказаною адресою взагалі, зокрема, станом на день його смерті.
Суд першої інстанції послався на відповідну практику Верховного Суду.
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Омельчука І. М. залишено без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 травня 2025 року - без змін. 
Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також зазначив, що позивачка та її неповнолітні діти не були і не є зареєстрованими у квартирі за адресою:  АДРЕСА_1 . На час смерті ОСОБА_6 місце проживання позивачки разом з дітьми було зареєстроване за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 . У спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , проте матеріали справи не містять відомостей про те, хто є наймачем цієї квартири. Доказів, на якій правовій підставі померлий ОСОБА_6 був вселений та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , та чи проживав він за вказаною адресою взагалі, зокрема, станом на день його смерті позивачкою не надано, а сформована у 2024 році квитанція про сплату за житлово-комунальні послуги, тобто після смерті ОСОБА_6 , який помер у 2021 році, не доводить факт проживання позивачки разом з дітьми у спірній квартирі за життя ОСОБА_6 . Таким чином, позивачкою не доведено нерозривного зв`язку зі спірною квартирою, як єдиним житлом, яким би вона разом з дітьми постійно користувалася тривалий час.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Омельчук І. М., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Корольовського районного суду м. Житомира. Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Омельчука І. М. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили всіх обставин справи, не врахували, що на час смерті ОСОБА_6 останній був наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка не мала можливості самостійно отримати інформацію про наймача спірної квартири, оскільки у наданні такої інформації об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Київська 88» їй було відмовлено з обґрунтуванням необхідності дотримання конфіденційності. У зв`язку з цим позивачкою було подано до суду клопотання про витребування у Житомирської міської ради документів, які підтверджують статус померлого ОСОБА_6 , як наймача квартири. Проте судом у витребуванні такої інформації було відмовлено. 
Незважаючи на це, є підстави вважати доведеним факт найму квартири померлим ОСОБА_6 , що встановлено декількома судовими рішеннями, зокрема, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 04 грудня 2020 року у справі № 296/4849/20, в якому зазначено, що ОСОБА_6 є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, в ухвалі Корольовського районного суду м. Житомира від 18 вересня 2023 року у справі № 296/8457/23 зазначено, що відповідно до відповіді з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області ОСОБА_6 знятий з реєстрації 21 грудня 2021 року у зв`язку зі смертю - ІНФОРМАЦІЯ_3 . Отже, діти, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які, як члени сім`ї, проживали разом з батьком - ОСОБА_8 до дня його смерті, тому набули рівного з ним права користування житлом, яке зберігається за ними і після смерті наймача. Реєстрація дітей за іншою адресою не свідчить про те, що вини не проживали за адресою свого батька, оскільки реєстрація місця проживання є похідним від реалізації права на проживання за певною адресою, а не навпаки. Крім того, діти є спадкоємцями за законом, які, як неповнолітні, автоматично приймають спадщину, до якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив Житомирської міської ради, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Позивачкою не доведено нерозривного зв`язку зі спірною квартирою, як єдиним житлом, яким вона разом з дітьми постійно користувалася тривалий час. 

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Судом установлено, що з 17 січня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 вересня 2018 року у справі № 296/6868/18.
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 27 жовтня 2021 року.
Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання від 09 квітня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19 листопада 2021 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано.
Відповідно до відповіді Управління житлового господарства Житомирської міської ради від 22 листопада 2021 року № 1-1610 в управлінні житлового господарства міської ради відсутня інформація щодо приватизації квартири АДРЕСА_3 .
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У частинах першій та другій статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
За змістом статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до частин першої та другої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Отже, в осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивачкою належними та допустимими доказами не доведено факт проживання її та дітей з померлим ОСОБА_6 у спірній квартирі. Позивачка та її неповнолітні діти не були і не є зареєстрованими у квартирі за адресою:  АДРЕСА_1 . Позивачка не надала доказів, що перешкоджало ОСОБА_6 за життя дати згоду на реєстрацію місця проживання дітей за вказаною адресою. На час смерті ОСОБА_6 місце проживання позивачки разом з дітьми було зареєстроване за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 . У спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , проте матеріали справи не містять відомостей про те, хто є наймачем цієї квартири. 
Доказів, на якій правовій підставі померлий ОСОБА_6 був вселений та проживав за адресою:  АДРЕСА_1 , та чи проживав він за вказаною адресою взагалі, зокрема, станом на день його смерті позивачкою не надано, а сформована у 2024 році квитанція про сплату за житлово-комунальні послуги, тобто після смерті ОСОБА_6 , який помер у 2021 році, не доводить факт проживання позивачки разом з дітьми у спірній квартирі за життя ОСОБА_6 . Таким чином, позивачкою не доведено нерозривного зв`язку зі спірною квартирою, як єдиним житлом, яким би вона разом з дітьми постійно користувалася тривалий час.
Доводи касаційної скарги про те, що факт найму спірної квартири померлим ОСОБА_6 підтверджується судовими рішеннями, зокрема, у справах: № 296/4849/20, № 296/8457/23, є безпідставними, оскільки вказані судові рішення не спростовують вищевказаних висновків судів попередніх інстанцій та не доводять факт тривалого проживання позивачки та її дітей у спірній квартирі з померлим ОСОБА_6 до дня смерті останнього. 
Посилання касаційної скарги на те, що діти є спадкоємцями за законом, які, як неповнолітні, автоматично приймають спадщину, до якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, є правильними, проте спадкування здійснюється щодо майна, яке належить спадкодавцю на час смерті. 
Висновки судів не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
Наведені у касаційній скарзі інші доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Порушень судом норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи суд касаційної інстанції не встановив. При цьому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України). 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Омельчука Ігоря Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 травня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник
Г. В. Коломієць
Ю. В. Черняк