справа № 757/18147/24
провадження № 22-ц/824/3556/2026
головуючий у суді І інстанції Козлова Р.Ю.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року  ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, просила суд ухвалити рішення, яким: розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 16 вересня 2005 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 1050.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року задоволені позовні вимоги у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 16 вересня 2005 року за актовим записом № 1050, у Відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 1211 грн 20 коп.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції. Прийняти зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком для спільного провадження з первісним позовом про розірвання шлюбу. Зустрічний позов задовольнити та визначити місце проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Позов про розірвання шлюбу задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що збереження шлюбу з ОСОБА_5  вже не є можливим, однак суд першої інстанції, тим не менш, відповідно ч. 2 ст. 112 СК України мав з`ясувати обставини, які мають значення для справи, а саме чи не суперечить його розірвання інтересам спільних дітей сторін, зокрема умовам їх проживання, навчання та матеріального забезпечення. Від з`ясування цих обставин суд першої інстанції ухилився.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив подане через канцелярію суду клопотання про витребування доказів у вигляді відомостей про місцепроживання, навчання та матеріальне забезпечення спільних дітей сторін, не зазначивши про мотиви його відхилення в судовому рішенні або ухвалі. Протокол судового засідання від 12 травня 2025 року в системі Електронний суд відсутній.
Наголошує, що суд першої інстанції безпідставно відхилив зустрічний позов про визначення місця проживання дітей з батьком, не зазначивши про мотиви його відхилення в судовому рішенні або ухвалі. Протокол судового засідання від 12 травня 2025 року в системі Електронний суд відсутній. Вказує, що в судовому засіданні 12 травня 2025 року відповідач надав суду документи про те, що є військовозобов`язаним, тому відповідно до п.п. 3 Додатку №5 до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» у разі розірвання шлюбу для отримання відстрочки відповідач повинен надати органам ТЦК та СП рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком, що є військовозобов`язаним. У зв`язку з тим, що ініціатором розірвання шлюбу є не відповідач, єдиним процесуальним способом отримати таке рішення є подання у справі про розірвання шлюбу зустрічного позову про визначення місця проживання дітей з батьком, доцільність розгляду якого разом із первісним позовом обумовлена вимогами зазначеного спеціального законодавства. В той же час суд першої інстанції не звернув уваги на цю важливу обставину, чим позбавив відповідача можливості реалізації законних прав та захисту охоронюваних законом інтересів.
19 січня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скарг від представника ОСОБА_2 - адвоката Прудникової Н.Г., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що відповідач в апеляційній скарзі неодноразово зазначає про те, що він не проти розірвання шлюбу. Всі його доводи зводяться до непогодження із тим, що його зустрічний позов про визначення місця проживання дітей, який поданий в рамках справи про розірвання шлюбу не було прийнято судом першої інстанції до розгляду в одному провадженні із первісним.
Зазначає, що єдиною реальною метою подання відповідачем зустрічного позову є затягування розгляду справи щодо розірвання шлюбу та безпідставного отримання рішення суду про визначення місця проживання дітей, з ціллю безперешкодного отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Що не оспорює відповідач, який в апеляційній скарзі прямо вказує на те, що рішення суду про визначення місця проживання дітей необхідне йому для отримання відстрочки.
У судове засідання учасники справи не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну та поштову адреси, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції та рекомендованим повідомленням.
16 лютого 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_2 - адвоката Прудникової Н.Г. про розгляд справи за їх відсутності.
17 лютого 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи.
В обґрунтування клопотання вказує, що не може прибути в судове засідання через службову поїздку 17 лютого 2026 року до м. Житомир.
Розглянувши відповідне клопотання колегія апеляційного суду не вбачає підстав для відкладення розгляду справи з огляду на таке.
Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 повідомлявся Київським апеляційним судом належним чином про призначення розгляду справи на 17 лютого 2026 року, що підтверджено судовою повісткою направленою 2 лютого 2026 року та отриманою відповідачем 2 лютого 2026 року. Отже, ОСОБА_1 був повідомлений про дату засідання за 14 днів, завчасно. 
Доводи про відкладення розгляду справи у зв`язку із відсутністю змоги прибути в судове засідання колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки взагалі не указані докази, які свідчать про саме службову поїздку з урахуванням повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи за 14 днів до судового засідання.
Відтак, наведені причини не можуть бути визнані поважними.
Апеляційним судом також враховано, що ОСОБА_1 викладено свої доводи і міркування щодо оскаржуваного судового рішення у апеляційній скарзі. Ні в апеляційній скарзі, ні в клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності сторони заявника.
Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи апеляційний суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Стороною заявника не указані причини, які унеможливлюють вирішення спору за його відсутності.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що згідно змісту позовної заяви, позивач займає категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, заперечує будь-яку можливість примирення з відповідачем.
Задовольняючи вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, фактично живуть окремим одне від одного життям, формальне існування даного шлюбу суперечить моральним засадам суспільства.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 16 вересня 2005 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва.
У шлюбі у сторін народились діти - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Сторони проживали однією сім`єю, проте як зазначала позивач, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов`язків. Позивач зазначала про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачем.
Суд вважав, що встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейні відносини відсутні.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до ст. 104, 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.
Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Аналогічні правові висновки підтримуються Верховним Судом, зокрема, в постановах від 25 липня 2018 року в справі 2-3186/11 (провадження № 61-4619св18), від 25 листопада 2018 року в справі № 308/6934/16-ц (провадження № 61-26722св18).
Судом першої інстанції встановлено, що сторони мають від шлюбу чотирьох неповнолітніх дітей, однак сім`я фактично розпалась, спільне господарство не ведеться.
В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які не були спростовані доводами апеляційної скарги, про те, що формальне існування шлюбу суперечить моральним засадам суспільства, а тому позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.
Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
Так, під час розгляду справи судом першої інстанції було враховано, що з часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Позивач не вважала можливим збереження сім`ї та категорично заперечувала проти надання судом строку на примирення.
Оскільки за цей тривалий час сторони не змогли відновити подружні стосунки, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який не вбачав підстав для надання подружжю строку для примирення.
Відтак, оскільки ОСОБА_2 у позові та у відзиві на апеляційну скаргу категорично заперечувала проти надання строку на примирення, та оскільки фактичні обставини справи свідчать, що подружжя впродовж декількох років не змогло дійти примирення, апеляційний суд не вбачає порушення положень ст. 111 СК України судом першої інстанції.
Крім того, наголошуючи на тому, що сторонам не надано час на примирення, скаржником взагалі не наведені обставини, які свідчать що ним вчинялись будь-які дії з наміром досягти примирення сторін і відновлення стосунків. Тому, такі доводи колегія апеляційного суду розцінює як формальні підстави для оспорення рішення.
Таким чином, з`ясувавши взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, чіткі наміри позивача розірвати шлюб, суд дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б моральним засадам суспільства, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.
При цьому апеляційний суд враховує, що свої наміри примиритися сторони до дня ухвалення судового рішення так і не реалізували, а також не надали доказів вчинення будь-яких інших дій, спрямованих на примирення.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сім`я фактично розпалась, збереження сім`ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідатиме взаємним інтересам сторін, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.
Крім того, відповідач в апеляційній скарзі неодноразово зазначає про те, що він не проти розірвання шлюбу. Всі його доводи зводяться до непогодження із тим, що його зустрічний позов про визначення місця проживання дітей, який поданий в рамках справи про розірвання шлюбу не було прийнято судом першої інстанції до розгляду в одному провадженні із первісним.
Так, як вбачається із матеріалів справи, 27 серпня 2024 року ОСОБА_1 звертався до суду першої інстанції із зустрічною позовною заявою про визначення місця проживання дітей разом із батьком.
Протокольною ухвалою, проголошеною згідно з протоколом судового засідання від 12 травня 2025 року суд першої інстанції відхилив зустрічну позовну заяву відповідача та роз`яснив йому право звернутися до суду з окремим позовом про визначення місця проживання дітей (а.с. 128).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України повернення заяви позивачеві є предметом самостійного оскарження окремо від рішення суду.
В той же час, протокольна ухвала суду відповідачем не була оскаржена, а тому у апеляційного суду відсутні підстави для надання оцінки діям суду при відхилення зустрічної позовної заяви.
Апеляційний суд також звертає увагу на те, що фактично відповідач звертався до суду з зустрічною позовною заявою про визначення місця проживання дітей разом з ним тільки задля можливості отримання відстрочки в порядку Постанови КМУ № 560. Жодних обставин, за яких апелянт не може звернутись із самостійним позовом щодо вимог, які були заявлені у зустрічних вимогах, апеляційна скарга не містить.
Таким чином, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 3 березня 2026 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба