ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/2761/15-ц  Номер провадження 22-ц/814/269/26	Головуючий у 1-й інстанції Назаренко О.В.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,
секретар Чемерис А.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником – адвокатом Проніним Альбертом Альбертовичем,
на рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року, постановлене суддею Назаренко О.В.,
у справі за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» та Державного агентства лісових ресурсів України та Русько-Тишківської сільської ради Харківського району, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: Управління Держгеокадастру в Харківському районі Харківської області, Харківське районне управління юстиції, про визнання незаконним та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки,
в с т а н о в и в:
У квітні 2015 року заступник керівника Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» (далі – ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція») та Державного агентства лісових ресурсів України з позовом до Русько-Тишківської сільської ради Харківського району, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та просив:
- визнати незаконним та скасувати рішення XXI сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 12.12.2007 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 , що мешкає на АДРЕСА_1 »;
- визнати незаконним та скасувати рішення XXVІ сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06.06.2008 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (передачі її у власність) для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 , що мешкає на АДРЕСА_1 »;
- визнати недійсним державний акт серії ЯЕ № 497310 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010870300370;
- скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Сульженко Ж. О. та зареєстрований в реєстрі за №103;
- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040 та повернути її у постійне користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція»;
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами 6325183504:00:003:0139 та 6325183504:00:003:0140 та повернути їх у постійне користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».
В обґрунтування підстав позову зазначав, що рішенням XXI сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 12.12.2007 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 , що мешкає на АДРЕСА_1 » надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2 га сіножать за рахунок земель запасу категорії сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (для передачі її у власність), розташованої в межах населеного пункту Черкаські Тишки на вулиці Південній на території Русько-Тишківської сільської ради, для ведення особистого селянського господарства.
На виконання рішення XXVІ сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06.06.2008 на ім`я ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 6325183504:00:003:0040) серії ЯЕ №497310.
Відповідно до інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 23.03.2015 №120, земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_2 , фактично знаходиться на території ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» (правонаступник Данилівського дослідного державного лісгоспу) в НОМЕР_1 кварталі Липецького лісництва. На вказану земельну ділянку ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» виданий державний акт на право постійного користування землею серії ХР-25-00-000312, згідно з яким земельну ділянку надано в постійне користування для ведення лісового господарства. Крім того, за інформацією ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 26.03.2015 №131, спірна земельна ділянка відноситься до категорії рекреацій оздоровчих лісів. ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» не надавало погодження на вилучення та подальшу передачу у приватну власність земельної ділянки, на яку набуто право власності відповідачем, із земель, що перебувають у користуванні лісгоспу.
При складанні технічної документації із землеустрою межі спірної земельної ділянки, яка підлягала відведенню, з ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» не погоджувались.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03.04.2017 позов задоволено.
Визнано незаконними та скасовано: рішення XXI сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 12.12.2007 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 , що проживає на АДРЕСА_1 »; рішення XXVІ сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06.06.2008 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (передачі її у власність) для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 , що проживає на АДРЕСА_1 ».
Визнано недійсним державний акт серії ЯЕ №497310 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 010870300370.
Скасовано запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Сульженко Ж.О., зареєстрований у реєстрі за №103.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040 та повернуто її у постійне користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».
Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами 6325183504:00:003:0139 та 6325183504:00:003:0140 та повернуто їх у постійне користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».
При постановленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_2 , знаходиться на території ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» та відноситься до категорії рекреацій оздоровчих лісів. ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» не надавало погодження на вилучення та подальшу передачу у приватну власність земельної ділянки, на яку набуто право власності ОСОБА_2 , із земель, що перебувають у користуванні лісгоспу. При складанні технічної документації із землеустрою межі спірної земельної ділянки, яка підлягала відведенню, з ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» не погоджувались.
Не погодившись із таким рішенням, відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Пронін А.А., оскаржила його в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про залишення позову без розгляду з підстав пропуску строку позовної давності. У разі визнання причин пропуску строків позовної давності поважними, просить ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Наголошує, що ОСОБА_1 придбала спірну земельну ділянку у ОСОБА_4 на підставі відплатного договору купівлі-продажу від 19.02.2010, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сульженко Ж.О. за реєстровим №103. При цьому ОСОБА_1 не знала і не могла знати про те, що межі придбаної нею земельної ділянки перетинаються з межами земель, наданих у користування ДП «Харківська ЛНДС», адже всі документи необхідні для укладення правочину відповідали чинному законодавству України. Також при безпосередньому особистому огляді земельної ділянки та огляді суміжних земельних ділянок не було виявлено жодного межового знаку, у тому числі і таких, що визначали б межу земель ДП «Харківська ЛНДС».
У 2001 році задля детального визначення меж земельної ділянки ОСОБА_1 замовила топограво-геодезичні вишукування, які проводилися спеціалізованою організацією, та які були погоджені, зокрема, і з Данилівським дослідним державним лісгоспом, правонаступником якого є ДП «Харківська ЛНДС».
Як убачається з погоджених топографо-геодезичних вишукувань, які детально визначають межі земельної ділянки в масштабі 1:500, межа земель Данилівського дослідного державного лісгоспу не перетинається, і навіть не прилягає впритул до меж земельної ділянки ОСОБА_1 . Відтак, остання є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, що виключає підстави для її витребування у межах заявленого спору.
Вважає, що прокурор пропустив строк позовної давності для звернення в суд із цим позовом, обраховуючи початок його відліку від червня 2011 року, коли Данилівський дослідний державний лісгосп погодив межі земельної ділянки ОСОБА_1 .
По суті вимог позову звертає увагу на те, що прокурор надав схему перетину меж земельної ділянки ОСОБА_5 з межами ДП Данилівський ДДЛГ в масштабі 1:10 000, підготовлену ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» на підставі файлів in4, наданих у паперовому вигляді Харківською міжрайонною прокуратурою, і з якої вбачається наявність перетину земельних ділянок. Між тим, у процесу поділу земельної ділянки ОСОБА_1 був виготовлений проект землеустрою щодо поділу земельної ділянки, який був погоджений ДП «Харківська ЛНДС» на підставі листа Харківського державного проектно-вишукувального інституту агромеліорації і лісового господарства «Харківдіпроагроліс» від 27.05.2016р. №А-10-50.
Прокурор із таким доказом не погодився, а районний суд при постановленні оскаржуваного рішення не навів обґрунтованих мотивів для його відхилення, безпідставно надавши перевагу позиції прокурора.
Звертає увагу, що після поділу земельної ділянки ОСОБА_1 на дві земельні ділянки, фактично предмет спору стосується тільки земельної ділянки площею 0,6704 га кадастровий номер 6325183504:00:003:0140, яка, на думку прокурора, і знаходиться в межах землекористування ДП «Харківська ЛНДС».
Зазначає, що рішення ХХVI сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06.06.2008 про затвердження проекту землеустрою саме по собі не порушує будь-яких прав та інтересів, оскільки ґрунтувалось на даних погодженого проекту землеустрою, і стосувалось лише земель сільськогосподарського призначення, а не земель лісового фонду. Тоді як рішення сільської ради від 12.12.2007 про надання дозволу розробку проекту землеустрою взагалі не може бути таким, що порушує права третіх осіб, оскільки цим рішенням не передається у власність земельна ділянка, а лише надається право розробити проект відведення земельної ділянки визначений лише орієнтовно.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02.11.2017 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 09.11.2017.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14.122017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_6 – відхилено; рішення Харківського районного суду Харківської області від 03.04.2017 – залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 03.06.2020 скасовано рішення Харківського районного суду Харківської області від 03.04.2017 та постанову Апеляційного суду Харківської області від 14.12.2017 у частині вирішення вимог про визнання незаконними та скасування рішення XXI сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 12.12.2007 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 , що мешкає на АДРЕСА_1 » та рішення XXVІ сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06.06.2008 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (передачі її у власність) для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 , що мешкає на АДРЕСА_1 », визнання недійсним державного акта серії ЯЕ №497310 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Скасовано постанову Апеляційного суду Харківської області від 14.12.2017 у частині вирішення вимог заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» та Державного агентства лісових ресурсів України про витребування із незаконного володіння ОСОБА_1 земельних ділянок з кадастровими номерами: 6325183504:00:003:0139, 6325183504:00:003:0140, та повернення їх у постійне користування Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 24.10.2022 рішення Харківського районного суду Харківської області від 03.04.2017 скасовано в частині витребування з власності ОСОБА_1 земельних ділянок та повернення їх у постійне користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Постановою Верховного Суду від 21.05.2025 рішення Харківського районного суду Харківської області від 03.04.2017 та постанову Полтавського апеляційного суду від 24.10.2022 в частині позовних вимог заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» - скасовано та залишено позов, поданий прокурором в інтересах держави в особі державного підприємства, без розгляду.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 24.10.2022 у частині вирішення вимог прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про витребування із незаконного володіння ОСОБА_1 земельних ділянок з кадастровими номерами: 6325183504:00:003:0139, 6325183504:00:003:0140 скасовано та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, сформованим 02.06.2025, визначено склад суду: головуючий суддя (суддя-доповідач) Пилипчук Л.І., члени-колегії судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04.06.2025 справу призначено до судового розгляду.
28.07.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області про заміну сторони її правонаступником, а саме: у порядку процесуального правонаступництва замінити відповідача Русько-Тишківську сільську раду Харківського району Харківської області на Циркунівську сільську раду Харківського району Харківської області.
Вирішуючи заявлене клопотання колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення, оскільки за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Русько-Тишківська сільська рада знаходиться в стані припинення юридичної особи в результаті її реорганізації починаючи із 30.05.2018, голова комісії Бондарчук Л.В. Відомостей про аверешення процедури припинення юридичної особи у справі відсутні, як і докази, що її територіальні повноваження перейшли до Циркунівської сільської ради Харківського району.
13.02.2026 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява ГУ Держгеокадастру у Харківській області про розгляд справи за відсутності представника управління.
У суді апеляційної інстанції прокурор Марченко О.А. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення у відповідній частині залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в судове засідання не з`явилися, що з огляду на вимоги частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області від 12.12.2007 надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га сіножать, за рахунок земель запасу категорії сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (для передачі її у власність), розташовану у межах населеного пункту АДРЕСА_2 , на території Русько-Тишківської сільської ради, для ведення особистого селянського господарства.
ОСОБА_2 розроблений та погоджений згідно з вимогами чинного законодавства проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подати у 12 місячний термін з дня видання цього рішення для розгляду до сільської ради.
Рішенням Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області від 06.06.2008 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (для передачі її у власність) ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, розташовану в межах населеного пункту АДРЕСА_2 , на території Русько-Тишківської сільської ради.
Передано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,0 га сіножать, за рахунок земель запасу категорії сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь, розташовану в межах населеного пункту Черкаські Тишки по вул.Південній на території Русько-Тишківської сільської ради, для ведення особистого селянського господарства.
16.09.2008 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею зареєстровано Державний акт на право власності на земельну ділянку №497310, який видано ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2,0000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства; кадастровий номер 6325183504:00:003:0040.
23.03.2015 ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» листом №120 повідомило міжрайонного прокурора, що земельна ділянка з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040 частково відноситься до земель ДП «Данилівський ДДЛГ», має фактичний перетин з межами підприємства та частково розташована в межах кварталу 125 Липецького лісництва підприємства. На підтвердження викладеного надано схему перетину меж земельних ділянок з межами держлісфонду.
Згідно з інформацією ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 26.03.2015 №131 спірна земельна ділянка відноситься до категорії рекреацій оздоровчих лісів.
19.02.2010 ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу, за умовами якого відчужив належну йому земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040.
У подальшому ОСОБА_1 здійснила поділ указаної земельної ділянки та дві окремі земельні ділянки: площею 1,3296 га (кадастровий номер 6325183504:00:003:0139) та площею 0,6704 га (кадастровий номер 6325183504:00:003:0140).
На підставі договору №115-7 від 16.11.2015 сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_7 розроблено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки приватної форми власності кадастровий номер 6325183504:00:003:0040, сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
27.05.2016 Харківський державний проектно-вишукуваний інститут агромеліорації і лісового господарства «Харківдіпроагроліс» повідомлено ДП «Харківська ЛНДС», шо згідно із технічною документацією щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер 6325183504:00:003:0040 для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_8 земельна ділянка площею 1,3296 га по лінії В-Г та Г-А межує землями лісового фонду, які знаходяться в постійному користуванні ДП «Харківська ЛНДС». Перетини відсутні. Земельна ділянка площею 0,6704 га знаходиться в межах державного лісового фонду.
При постановленні рішення в оскаржуваній частині, районний суд виходив із того, що доводи прокурора знайшли своє підтвердження наданими суду доказами, а тому районний суд вважає доведеним, що спірна земельна ділянка відноситься до земель, що передані у постійне користування Державному підприємству «Харківська лісова науково-дослідна станція» та підлягає витребуванню на користь держави в особі уповноваженого органу.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції в частині, яка переглядається, погоджується з таких підстав.
Стосовно права на представництво прокурором інтересів держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, колегія суддів ураховує наступне.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
У постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що сам факт незвернення до суду уповноваженого органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави/територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці ЄСПЛ.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України в редакції, чинній на момент звернення прокурора в суд із цим позовом).
Зі справи, що переглядається убачається, що Харківська міжрайонна прокуратура звернулася в суд із позовом в інтересах держави, пов`язуючи порушене право із незаконним відчуженням земельної ділянки (у подальшої поділеної), яка належить до категорії рекреацій оздоровчих лісів, визначаючи органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: ДП «Харківська лісова науково-дослідна станції», у цій частині позов залишено без розгляду, та Державне агентство лісових ресурсів України. Останнє не здійснювало належного реагування на захист інтересів держави, що полягає в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень, який має відповідні повноваження для їхнього захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Як убачається із матеріалів справи Державне агентство лісових ресурсів України не вживало жодних заходів, спрямованих на витребування спірної земельної ділянки, яка, на думку прокурора, незаконно вибула з володіння держави. Відтак, у межах спірних правовідносин у прокурора наявні правові підстави для здійснення представництва законних інтересів держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України.
Стосовно наявності порушеного права та ефективного способу його захисту, колегія суддів ураховує наступне
Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини перша, друга статті 20 ЗК України).
За змістом частини другої статті 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України) (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої (статті 84 ЗК України).
Частиною другою статті 5 ЛК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до частини першої цієї статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.
Аналогічне положення міститься й у статті 20 ЗК України за змістом якої зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом (частина перша статті 116 ЗК України).
Відповідно до частин шостої-десятої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.
Порядок вилучення земельних ділянок, зокрема, із земель державної власності, наданих у постійне користування, визначено статтею 149 ЗК України.
Частиною дев`ятою статті 149 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.
При постановленні оскаржуваного рішення в частині, яка переглядається, суд першої інстанції наведені норми правильно врахував, дійшовши вмотивованого висновку, що при вирішенні питання про відведення у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства мали місце порушення вимог земельного та лісового законодавства, оскільки на момент прийняття рішень органом місцевого самоврядування (12.12.2007 та від 06.06.2008) спірна земельна ділянка знаходилась на території ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», а отже, була передана без вилучення з Держлісфонду України.
Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, зводяться до загального цитування норм права та правомірності рішень органу місцевого самоврядування, як таких, що не порушують прав та інтересів держави, які в ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним зазначеною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №752/13695/18 від 30.07.2020.
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16).
Отже, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 у справі №446/478/19 виснувала, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору.
У цій справі предметом спору є правомірність відчуження земельної ділянки з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040 площею 2,000 га, яка у подальшому була поділена на дві окремі земельні ділянки: площею 1,3296 га (кадастровий номер 6325183504:00:003:0139) та площею 0,6704 га (кадастровий номер 6325183504:00:003:0140), стосовно яких судом першої інстанції постановлено рішення про їх витребування, що згідно сталої позиції Верховного Суду є ефективним способом захисту порушеного права.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що поза увагою районного суду залишився той факт, що після поділу земельної ділянки на дві, фактично предмет спору стосується тільки земельної ділянки площею 0,6704 га кадастровий номер 6325183504:00:003:0140, колегія суддів відхиляє. При цьому враховує наступне.
Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (статті 77 ЦПК України).
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).
Наведені вимоги процесуального закону відповідачем ОСОБА_1 не виконано та не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що одна із новоутворених земельних ділянок не перетинається та не відноситься до земель лісового господарства. При цьому колегія судів ураховує, що з огляду на незаконність відчуження органом місцевого самоврядування земельної ділянки з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040 площею 2,000 га, подальший її поділ відповідачем ОСОБА_1 на два окремі об`єкти не свідчить про допустимість, як доказів, пов`язаної із цим технічної документації. Тоді як приєднані відповідачем до апеляційної скарги фотокопії топографо-геодезичних вишукувань за 2011 рік, не існували на момент ухвалення рішень органом місцевого самоврядування (12.12.2007 та 06.06.2008) не становили предмет дослідження суду першої інстанції при постановленні оскаржуваного судового рішення, і той факт, що відповідачка ОСОБА_1 «не змогла їх знайти в своїх документах» не є поважною причиною для прийняття таких доказів судом апеляційної інстанції. За таких обставин обраний прокурором спосіб захисту прав держави є абсолютно виправданим.
Стосовно добросовісності набувача земельних ділянок, колегія суддів ураховує наступне
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №922/3537/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 вказано, що: «Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна, а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанова від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі №914/2618/16, від 21.09.2022 у справі №908/976/19).»
Як убачається із матеріалів справи, провадження у якій триває із квітня 2015 року, відповідач ОСОБА_2 , як первинний набувач спірної земельної ділянки, є недобросовісним, оскільки набувши право власності та проявивши розумну обачність, не міг не знати про незаконність набуття таких земельних ділянок. Відтак його дії не можуть вважатися такими, які покладалися на легітимність добросовісних дій органу місцевого самоврядування. Оскільки згідно зі сталою позицією Великої Палати Верховного Суду, зокрема, сформованою у справі №200/606/18 від 22.06.2021, не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону.
Подальше відчуження спірної земельної ділянки відбулося на користь ОСОБА_1 , яка будучи обізнаною про наявність судового провадження стосовно правомірності набуття ОСОБА_2 права власності на таку земельну ділянку, вжила заходи щодо її подальшого поділу, що сукупно із іншими доказами ставить під сумнів її добросовісність.
У справі, яка переглядається, віндикація майна, його витребування в особи, яка порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.
Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування у цій справі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.
З огляду на викладене, загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес у збереженні земельної ділянки у власності. Крім того, з урахування характеру спірних правовідносин, установлених обставини та застосованих правових норм, колегія суддів не вбачає невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачки критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Стосовно строку позовної давності, колегія суддів ураховує наступне
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовом в інтересах органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Харківська місцева прокуратура №6, діючи в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, звернулася в суд із позовом 06.04.2015. Державне агентство лісових ресурсів України не погоджувало меж спірної земельної ділянки, у подальшому поділеної, технічної документації щодо її відведення та, як убачається із матеріалів справи, дізналось про наявність порушеного права лише при здійсненні листування з прокурором, яке передувало зверненню в суд із цим позовом.
Відтак, підстав обраховувати строк позовної давності від червня 2011 року, коли Данилівському дослідному державному лісгоспу, правонаступником якого є ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», стало відомо про порушення його прав внаслідок набуття ОСОБА_1 права власності на спірні земельні ділянки, колегія суддів не вбачає та відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.
Натомість наявні у справі докази дозволяють установити, що із жовтня 2013 року Прокуратурою Харківської області вживалися заходи щодо встановлення самовільної забудови лісових ділянок громадянами ОСОБА_9 та ОСОБА_2 в кварталі НОМЕР_1 виділів 6 та 8 на території Липецького лісництва. Обставини викладеного установлена листом ДП «Харківська ЛНДС» від 18.03.2015 №112, що з огляду на необізнаність Державного агентства лісових ресурсів України про протиправне відчуження земельної ділянки, свідчить про дотримання прокурором строку позовної давності для звернення в суд із цим позовом.
Інших доводів на спростування висновків районного суду, в частині яка апеляційним судом переглядається, - матеріали справи не містять. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення районного сулу в частині вимог прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про витребування із незаконного володіння ОСОБА_1 земельних ділянок з кадастровими номерами: 6325183504:00:003:0139, 6325183504:00:003:0140 – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року в частині вимог прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про витребування із незаконного володіння ОСОБА_1 земельних ділянок з кадастровими номерами: 6325183504:00:003:0139, 6325183504:00:003:0140 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27.02.2026.

Головуючий суддя         Л.І. Пилипчук

Судді           Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак