Справа № 143/1066/24
Провадження № 22-ц/801/404/2026
Категорія: 19
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року	Справа № 143/1066/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Голоти Л. О., Стадника І. М.,
з участю секретаря судового засідання: Ходакової М. Г., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Погребищенське»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Старого Миколи Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Бойка А. В. у залі суду, 

встановив:

Короткий зміст вимог 
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ТОВ «Погребищенське» про скасування рішення державного реєстратора та припинення речового права.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки із кадастровим номером 05234878000:09:001:0050, яка розташована на території Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області. 
Вказана земельна ділянка була успадкована позивачкою за заповітом після смерті ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 за життя, а саме 18 січня 2014 року передав зазначену земельну ділянку у платне користування ТОВ «Погребищенське» строком на 10 років. 
Таким чином, укладений із відповідачем договір оренди земельної ділянки припинив свою дію 18 січня 2024 року. 
14 червня 2024 року позивачка звернулась до відповідача із листом-повідомленням про намір не продовжувати дію договору оренди земельної ділянки від 18 січня 2014 року. Проте відповідач проігнорував даний лист, не забравши його з поштового відділення. 
25 липня 2024 року ОСОБА_1 знову надіслала лист-повідомлення на адресу ТОВ «Погребищенське» про наміри не продовжувати дію договору оренди земельної ділянки від 18 січня 2014 року, на що відповідач знову не надав жодної відповіді. 
02 серпня 2024 року відповідач звернувся до позивачки з листом від 29 липня 2024 року, в якому повідомив про намір скористатися переважним правом на переукладення договору оренди від 18 січня 2014 року на новий строк. До даного листа повідомлення було додано проект додаткової угоди, де позивачем запропоновано орендну плату в розмірі 12 відсотків від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, та продовження строку дії договору на додаткові 20 років. 
14 серпня 2024 року ОСОБА_1 надіслала на адресу відповідача повідомлення про наміри не продовжувати дію даного договору оренди.
Проте 04 вересня 2024 року, з Інформаційної довідки з Опендатабот №5872143 позивачці стало відомо, що договір оренди земельної ділянки від 18 січня 2014 року було продовжено шляхом підписання додаткової угоди від 29 липня 2024 року та зареєстровано право оренди землі. Також позивачка дізналася про наявність додаткових угод. 
Вже після того як позивачці стало відомо про внесення змін до договору оренди землі від 18 січня 2024 року вона поїхала до відповідача за місцем реєстрації з метою з`ясувати обставини реєстрації змін до договору оренди без її згоди. В усній розмові їй було повідомлено про наявність додаткової угоди від 29 липня 2024 року до договору оренди землі від 18 січня 2014 року та надано фотокопію даної угоди. Оригінал даної додаткової угоди позивачці наданий не був. 
Зважаючи на неодноразові письмові заперечення ОСОБА_1 проти поновлення договору оренди землі, на переконання позивачки, фактично договір оренди земельної ділянки закінчився 18 січня 2024 року, а додаткова угода від 29 липня 2024 року, якою подовжено договір оренди земельної ділянки від 18 січня 2014 року, є неукладеною, оскільки додаткової угоди від 29 липня 2024 року до договору оренди земельної ділянки вона не укладала і не підписувала, волевиявлення та наміру на її укладання не мала, а підпис в зазначеній додатковій угоді вчинений іншою особою, тому ТОВ «Погребищенське» фактично не має підстав для подальшого використання належної ОСОБА_1 земельної ділянки, проте всупереч вказаному продовжує її використовувати.
16 червня 2024 року адвокат Старий М. М. надіслав адвокатський запит на адресу ТОВ «Погребищенське» із проханням надати інформацію стосовно підписання згаданої додаткової угоди, однак відповідач так і не надав відповіді, що суперечить ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Внаслідок чого отримати всю необхідну інформацію для встановлення обставин так і не вдалось.
Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 звернулась із цим позовом до суду та просила:
- скасувати державну реєстрацію права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «Погребищенське» на земельну ділянку кадастровий номер 05234878000:09:001:0050 площею 3,6551 га, здійснену на підставі Додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки від 29 липня 2024 року, сторонами якої є ОСОБА_1 та Товариство обмеженою відповідальністю «Погребищенське», якою було подовжено дію Договору оренди земельної ділянки від 18 січня 2014 року;
- визнати відсутнім у ТОВ «Погребищенське» право оренди на земельну ділянку, кадастровий номер 05234878000:09:001:0050, площею 3,655 на підставі додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 29 липня 2024 року, сторонами якої є ОСОБА_1 та ТОВ «Погребищенське», якою було подовжено дію договору оренди земельної ділянки від 18 січня 2014 року;
- зобов`язати ТОВ «Погребищенське» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер 05234878000:09:001:0050, площею 3,655 га, яка розташована на території Черемошненської сільської ради Погребищенського району, Вінницької області;
- стягнути понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Погребищенське» про скасування рішення державного реєстратора та припинення речового права було відмовлено.
У рішенні суд першої інстанції зазначив, що позивачкою не надано суду безперечних і достатніх доказів, які б доводили обґрунтованість позовних вимог до ТОВ «Погребищенське», зокрема, не доведено, що додаткова угода від 29 липня 2024 до договору оренди земельної ділянки від 18 січня 2014 підписана не ОСОБА_1 , а іншою особою. 
Так, на підтвердження позовних вимог позивачкою надано лише повідомлення від 16 травня 2024 року та 13 серпня 2024 року, адресовані директору ТОВ «Погребищенське» про небажання продовжувати дію договору оренди земельної ділянки. Проте суд вважав, що зазначені повідомлення беззаперечними доказами не укладення з відповідачем додаткової угоди бути не можуть.
У процесі розгляду справи судом була призначена судова почеркознавча експертиза для встановлення належності підпису на додатковій угоді від 29 липня 2024 до договору оренди земельної ділянки від 18 січня 2014 року ОСОБА_1 , однак у зв`язку з відсутністю оригіналу додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, а також вільних та експериментальних зразків підпису ОСОБА_1 вона проведена не була. 
Представником позивачки неодноразово заявлялися клопотання про витребування оригіналів договору оренди та додаткових угод до нього як у відповідача, так і у Погребищенської міської ради, однак суду було повідомлено про неможливість виконання ухвал суду у зв`язку з відсутністю вказаних документів. 
Разом з тим, клопотань про долучення вільних та експериментальних зразків підпису ОСОБА_1 представником позивачки не заявлялося, та після повернення ухвали суду про призначення судової почеркознавчої експертизи без виконання, питання повторного призначення у справі почеркознавчої експертизи для встановлення приналежності підпису в додатковій угоді до договору оренди ОСОБА_1 не ініціювалось, а тому суд не може беззаперечно визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, встановленим.
Судом встановлено, що відповідач ТОВ «Погребищенське» належну позивачці земельну ділянку використовує за її цільовим призначенням та відповідно до платіжної інструкції № 8310 від 28 серпня 2024 виплатив ОСОБА_1 орендну плату за 2024 рік, а також винагороду за укладання додаткової угоди від 29 липня 2024 до договору оренди земельної ділянки від 18 січня 2014 року в загальній сумі 48 000 грн. 
Таким чином, зобов`язання за додатковою угодою від 29 липня 2024 до договору оренди земельної ділянки від 18 січня 2014 року сторонами виконуються, факт отримання грошових коштів позивачкою не спростовано. 
З огляду на викладене місцевий суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених позивачкою межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, а також вирішити питання судових витрат, стягнувши з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати зі сплати судового збору та на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 січня 2026 року справу призначено до розгляду на 05 лютого 2026 року о 10 год 00 хв. та за клопотанням представника відповідача відкладено на 26 лютого 2026 року на 10 год 00 хв.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви.
Суд першої інстанції допустив помилку, неправильно розподіливши тягар доказування, змусивши ОСОБА_1 доводити негативний факт, що суперечить прямій вимозі ст. 81 ЦПК України.
У цій справі ТОВ «Погребищенське» посилався на додаткову угоду від 29 липня 2024 року як на підставу для збереження права оренди. Тобто саме на ньому лежав обов`язок довести укладення угоди; її належну форму; наявність взаємного волевиявлення сторін, підтвердженого власноручними підписами. Ключовим доказом такого волевиявлення був оригінал додаткової угоди з підписом ОСОБА_1 . Проте відповідач не надав його попри прямі вимоги суду і офіційно повідомив про його відсутність. 
Незважаючи на це, суд першої інстанції фактично зобов`язав позивачку доводити, що її підпису на документі немає. Це створило ситуацію, коли вона мала спростовувати факт, який вона юридично не могла перевірити, оскільки оригіналу документа не було у матеріалах справи.
Оригінал додаткової угоди, на яку ТОВ «Погребищенське» посилалося як на підставу виникнення права оренди є ключовим доказом у справі та єдиним документом, без якого проведення експертизи на справжність підпису позивачки є неможливим. Дії відповідача із ненадання оригіналу угоди спричинили неможливість проведення експертизи, що унеможливило перевірку достовірності підпису ОСОБА_1 .
Отримання коштів позивачкою не може розглядатися як підтвердження або затвердження договору. Це окреме правовідношення, яке не змінює факту, що договір не укладено і волевиявлення ОСОБА_1 відсутнє. Будь-які посилання суду на отримання коштів як доказ укладення угоди не відображають реальної юридичної ситуації і не можуть слугувати підставою для визнання договору дійсним.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені у ній підстави.
Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
18 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Погребищенське» був укладений договір оренди землі, відповідно до якого ОСОБА_2 передав ТОВ «Погребищенське» у строкове платне користування належну йому земельну ділянку площею 3,6551 га, кадастровий номер 05234878000:09:001:0050, яка розташована на території Погребищенської МТГ Вінницького району Вінницької області (раніше – Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області) (а. с. 14-15).
Відповідно до п. 9 Договору оренди, договір укладено на 10 років – з урахуванням ротації культур. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , успадкувала вказану земельну, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серії НАІ №030631, виданим державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №1-1102 (а. с. 13). 
16 травня 2024 року, 13 серпня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку зверталась до ТОВ «Погребищенське» із повідомленнями про намір не продовжувати дію договору оренди, строк дії якого закінчується 29 серпня 2024 року (а. с. 17-22, 26-28).
Орендар 29 липня 2024 року надіслав на поштову адресу ОСОБА_1 лист-повідомлення, у якому запропонував укласти додаткову угоду про продовження строку дії договору оренди (а. с. 23, 24).
29 липня 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Погребищенське» було укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 18 січня 2014 року, відповідно до п. 1 якої сторони вирішили внести зміни до договору оренди землі від 18 січня 2014 року, зокрема п. 9 Договору оренди був викладений у новій редакції, а саме: «п.9 Договір укладено терміном на 20 років з моменту укладення договору та закінчується 18 січня 2014 року. У разі, якщо Орендар до закінчення строку дії строку договору здійснить посів сільськогосподарських культур на земельній ділянці то договір закінчується після збирання урожаю в 2034 році. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію».
Згідно з п. 4 Додаткової угоди, за підписання даної угоди Орендар сплачує Орендодавцю винагороду у розмірі визначеному на власний розсуд.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №405289769 від 25 листопада 2024 року (а. с. 31-32), право оренди земельної ділянки кадастровий номер 05234878000:09:001:0050 зареєстровано за ТОВ «Погребищенське», номер запису про інше речове право 21265056. Строк оренди: 20 років. Дата закінчення дії: 18 січня 2034 року. Документи, подані для державної реєстрації: Договір оренди землі, серія та номер: б/н, виданий 18 січня 2014 року, видавник: Черемошненська сільська рада Погребищенського району Вінницької області; Додаткова угода, серія та номер: б/н, виданий 29 червня 2017 року, видавник: ТОВ «Погребищенське»; Додаткова угода, серія та номер: б/н, виданий 10 березня 2021 року, видавник: ТОВ «Погребищенське»; Додаткова угода до договору оренди земельної ділянки від 18 січня 2014 року, серія та номер: б/н, виданий 21 липня 2021 року, видавник: Узгоджено між сторонами; інший тип договору, Додаткова угода, серія та номер: б/н, виданий 29 липня 2014 року, видавник: Узгоджено сторонами (а. с. 85).
28 серпня 2024 року ТОВ «Погребищенське» здійснило переказ грошових коштів на рахунок ОСОБА_1 у розмірі 48 000 грн. Призначення платежу: «Орендна плата за пай за 2024 рік згідно договору, винагорода за укладання додаткової угоди», що підтверджується платіжною інструкцією №8310 (а. с. 64).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
За статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Європейська конвенція з прав людини у статті 6 також гарантує, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 13 Європейської конвенції з прав людини, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
Згідно статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Отже, право, зокрема, власника майна, на звернення до суду за захистом свого права власності гарантовані як Основним законом так і Європейською конвенцією. Забезпечення судами його реалізації відповідатиме основному принципу цивільного судочинства - верховенство права.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини друга, третя статті 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Обов`язок суду захистити порушене право у спосіб, який передбачений законом, визначено у частині 1 статті 5 ЦПК України, згідно якої, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У частині першій статті 627 ЦК зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
За приписами ст. 1 ЗУ «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно із частиною першою статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін.
У цій справі судом було встановлено, що позивачка ОСОБА_1 успадкувала після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельну ділянку площею 3,6551 га, кадастровий номер 05234878000:09:001:0050 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Погребищенської МТГ Вінницького району Вінницької області (раніше – Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області), та за життя була передана ОСОБА_2 в оренду ТОВ «Погребищенське» на підставі договору від 18 січня 2014 року строком на 10 років – до 29 серпня 2024 року.
Звертаючись в суд із позовом, позивачка зазначала, що до закінчення строку дії договору оренди вона неодноразово зверталася до ТОВ «Погребищенське» із повідомленням про небажання продовжувати орендні відносини, натомість їй стало відомо про нібито укладення 29 липня 2024 року між нею та відповідачем додаткової угоди, у якій сторони обумовили зміни строку оренди земельної ділянки до 20 років з моменту укладення договору, тобто до 18 січня 2034 року.
При цьому позивачка зазначала, що жодної додаткової угоди не підписувала, волевиявлення на її укладення не висловлювала.
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ТОВ «Погребищенське» зазначало, що додаткова угода від 29 липня 2024 року до договору оренди від 18 січня 2014 року підписана саме ОСОБА_1 . 
Водночас у суді першої інстанції ОСОБА_1 заявляла клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої спросила поставити такі питання:
1) Чи належить підпис на Додатковій угоді до Договору оренди земельної ділянки кадастровий № 0523487800:09:001:0050 від 29 липня 2024 року ОСОБА_1 ? 
2) Коли було вчинено підпис на даному документі? (а. с. 99).
Клопотання було задоволено ухвалою суду від 15 квітня 2025 року (а с. 104)
Втім, як видно із матеріалів справи, почеркознавча експертиза не була проведена, зокрема, у зв`язку із ненаданням стороною відповідача оригіналу спірної угоди.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (частина перша статті 207 ЦК України). Таким чином, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відповідно до статей 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Положеннями статей 78, 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Апеляційний суд зауважує на тому, що позивачка категорично заперечує проти факту підписання нею додаткової угоди від 29 липня 2024 року, а тому послідовним є відсутність у неї оригіналу такого документу та відповідно ненадання його для проведення судової експертизи для спростування належності їй підпису у додатковій угоді.
Натомість відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження дійсності волевиявлення позивачки на передачу в оренду земельної ділянки, хоча тягар доказування цього факту лежить саме на ньому як орендареві належної позивачці земельної ділянки.
Відтак апеляційний суд доходить висновку про недоведеність факту укладення між сторонами додаткової угоди від 29 липня 2024 року.
Апеляційний суд не бере до уваги твердження відповідача, що факт укладення додаткової угоди підтверджується платіжною інструкцією № 8310 від 28 серпня 2024 року, відповідно до якої ОСОБА_1 отримала від ТОВ «Погребищенське» 48 000 грн із призначенням платежу «орендна плата за пай за 2024 рік згідно договору, винагорода за укладення додаткової угоди».
Так, апеляційний суд враховує, що реквізити ОСОБА_1 були наявні у відповідача, оскільки орендна плата виплачувалася їй після переходу права власності на земельну ділянку у порядку спадкування після смерті батька у 2015 році. Окрім того строк дії договору оренди від 18 січня 2014 року закінчувався у 2024 році, а відтак розрахунок за користування земельною ділянкою за 2024 рік до закінчення строку дії договору оренди є послідовним.
За встановлених обставин, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності сторін у судовому процесі, колегія суддів вважає хибним висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем належними та допустимими доказами обставин, на які він посилався у позовній заяві, а тому суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позову.
На переконання колегії суддів, права ОСОБА_1 підлягають захисту.
Способи захисту передбачені частиною другою статті 16 ЦК України серед яких є і відновлення становища, яке існувало до порушення і визнання незаконним рішення посадових та службових осіб органів (органу) влади. 
Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22)).
Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 зробила висновок, що належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача; позовна вимога про скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права оренди щодо спірної земельної ділянки, з одночасним припиненням такого права, не є належним способом захисту порушеного права, а вимога про зобов`язання повернути позивачу спірну земельну ділянку є похідною.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.).
По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім.
Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21).
З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки позовна заява та апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягають задоволенню, з ТОВ «Погребищенське» на її користь слід стягнути понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у судах першої та апеляційної інстанції у загальному розмірі 9 084 грн (3 633,60 грн + 5 450,40 грн – а. с. 39, 214).
У апеляційній скарзі адвокат Старий М. М. заявляв про стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн, втім доказів на їх підтвердження не надав, а тому на момент постановлення вказаного судового рішення підстави розподілу таких витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Старого Миколи Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати державну реєстрацію права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «Погребищенське» на земельну ділянку кадастровий номер 05234878000:09:001:0050 площею 3,6551 га, здійснену на підставі Додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки від 29 липня 2024 року, сторонами якої є ОСОБА_1 та Товариство обмеженою відповідальністю «Погребищенське», якою було подовжено дію Договору оренди земельної ділянки від 18 січня 2014 року. 
Визнати відсутнім право оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «Погребищенське» на земельну ділянку кадастровий номер 05234878000:09:001:0050 площею 3,6551 на підставі Додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки від 29 липня 2024 року, сторонами якої є ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Погребищенське», якою було подовжено дію Договору оренди земельної ділянки від 18 січня 2014 року. 
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Погребищенське» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий номер 05234878000:09:001:0050 площею 3,6551 га, яка розташована на території Черемошненської сільської ради Погребищенського району, Вінницької області.
Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Погребищенське» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9 084 грн (дев`ять тисяч вісімдесят чотири грн), понесені нею у судах першої та апеляційної інстанцій.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий           В. В. Оніщук

Судді          Л. О. Голота

І. М. Стадник