УХВАЛА

21 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 320/42351/24
адміністративне провадження № К/990/8232/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Соколова В.М., Загороднюка А.Г.,
перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року та ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та невиплати в повному обсязі прокурору ОСОБА_1 заробітної плати відповідно до положень статті 81 Закону України № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII), а саме: без нарахування та виплати надбавок: за вислугу років в розмірі 25 % посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора; за виконання обов`язків на посаді прокурора відділу Генеральної прокуратури України в розмірі 1,3 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора, за період з 20.02.2024 по 13.07.2024;
- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі прокурору ОСОБА_1 заробітної плати відповідно до положень статті 81 Закону 1697-VII, а саме без нарахування та виплати надбавок: за вислугу років в розмірі 30 % посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора; за виконання обов`язків на посаді прокурора відділу Генеральної прокуратури України в розмірі 1,3 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора, за період з 13.07.2024 по день ухвалення судом першої інстанції рішення по справі;
- зобов`язати Офісу Генерального прокурора нарахувати та виплатити в повному обсязі прокурору ОСОБА_1 заробітну плату відповідно до положень статті 81 Закону 1697-VII, а саме: нарахувати та виплати надбавку за вислугу років в розмірі 25 % від посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора; за виконання обов`язків на посаді прокурора відділу Генеральної прокуратури України в розмірі 1,3 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора, за період з 20.02.2024 по 13.07.2024, а також здійснити перерахунок та виплату коштів за цей період по лікарняних, відпустках та наданих матеріальних допомогах з урахуванням надбавок за вислугу років в розмірі 25% посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора; за виконання обов`язків на посаді прокурора відділу Генеральної прокуратури України в розмірі 1,3 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора, з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати Офісу Генерального прокурора нарахувати та виплатити в повному обсязі прокурору ОСОБА_1 заробітну плату відповідно до положень статті 81 Закону 1697-VII, а саме: нарахувати та виплати надбавку за вислугу років в розмірі 30 % від посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора; за виконання обов`язків на посаді прокурора відділу Генеральної прокуратури України в розмірі 1,3 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора, за період з 13.07.2024 по день ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, а також здійснити перерахунок та виплату коштів за цей період по лікарняних, відпустках та наданих матеріальних допомогах з урахуванням надбавок за вислугу років в розмірі 30% посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора; за виконання обов`язків на посаді прокурора відділу Генеральної прокуратури України в розмірі 1,3 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17.09.2025, адміністративний позов задоволено повністю.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2025, апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 17.09.2025 змінено в резолютивній частині:
- в пунктах 3 та 5 цифри з « 17.09.2025» на « 17.09.2024».
- в іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 17.09.2025 залишено без змін.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2026 заяву ОСОБА_1 про виправлення описки у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2025 задоволено. Виправлено в абзаці 2 резолютивної частини замінивши слова та цифри «на « 17.09.2024» словами та цифрами «на « 18.11.2024». Дана ухвала є невід`ємною частиною постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2025.
Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, Офіс Генерального прокурора звернувся через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду (далі - Суд) із касаційною скаргою.
Ухвалою Суду від 09.02.2026 касаційну скаргу на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17.09.2025, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2025 та ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2026 повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
23.02.2026 через підсистему «Електронний суд» до Суду надійшла повторна касаційна скарга Офіса Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17.09.2025, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2025 та ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2026.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Ухвалою Суду від 16.03.2026 визнано неповажними підстави пропуску строку на касаційне оскарження та касаційну скаргу залишено без руху, надано скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом подання уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги у відповідності до кількості учасників справи, оригіналу документу про сплату судового збору у розмірі 1937,92 грн, клопотання із зазначенням інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження з відповідними обґрунтуваннями та доказами причин пропуску такого строку.
Одночасно скаржнику роз`яснено, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині невиконання вимог статті 330 КАС України касаційна скарга буде повернута, а у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині виконання вимог частини третьої статті 332 КАС України у відкритті касаційної скарги буде відмовлено.
Згідно з інформацією, наявною в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», електронний документ (ухвала суду про залишення касаційної скарги без руху від 16.03.2026) доставлена в Електронний кабінет Офісу Генерального прокурора 16.03.2026 о 21 год 50 хв, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. 
Частиною одинадцять статті 251 КАС України передбачено, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом із повідомленням про вручення.
Згідно пункту 2 частини шостої статті 251 КАС України днем вручення судового рішення є день вручення судового рішення, за умови отримання відповідного повідомлення про його доставлення.
27.03.2026 від скаржника на виконання ухвали про залишення без руху через підсистему «Електронний суд» до Суду надійшла уточнена касаційна скарга та заява про поновлення строку на касаційне оскарження.
У зв`язку з перебуванням у відрядженні судді Соколова В.М. з 06.04.2026 по 11.04.2026 (наказ від 24.03.2026 № 724/0/6-26) та у відпустці з 13.04.2026 по 14.04.2026 (наказ від 06.04.2026 №1142/0/5-26), а також перебуванням у відпустці судді Загороднюка А.Г. з 13.04.2026 по 20.04.2026 (наказ від 25.03.2026 № 758/0/6-26) питання про відкриття касаційного провадження вирішується колегією суддів по виходу з відпусток.
Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи уточненої касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить із такого.
В уточненій касаційній скарзі скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень визначає пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України та наполягає на необхідності відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.03.2025 у справі № 380/3566/24, щодо застосування статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) у взаємозв`язку з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX, статті 131-1, пункту 9 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, частини 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також статті 2, 5, 7, 15 Закону №1697-VII.
Норма пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України регламентує, що особа, яка звертається з касаційною скаргою, повинна обґрунтувати необхідність відступу від висновку Верховного Суду застосованого судом, про що прямо вказано в абзаці 3 пункту 4 частини другої статті 330 КАС України.
Так, у випадку посилання на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження, останньому необхідно зазначити конкретну норму права, яку неправильно застосовано судом першої та апеляційної інстанції; постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити та вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу.
Відкриття касаційного провадження на цій підставі можливе у тому випадку, коли скаржник доведе, що висновок, який викладений у постанові Верховного Суду, не відповідає правильному тлумаченню і застосуванню конкретної норми. Обов`язковою умовою для цього є подібність умов її застосування з огляду на конкретні обставини справи та позиції сторін у справі. Тобто, висновок, який викладено у постанові Верховного Суду, і висновок, який, на переконання заявника, має бути здійснений за результатами відступу від правової позиції, повинен стосуватися одних і тих самих норм права (їх сукупності) в ідентичних редакціях.
Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, суд може шляхом буквального, звужувального чи розширювального тлумачення відповідної норми або повністю відмовитися від її висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши належні способи тлумачення юридичних норм. Отже, має існувати необхідність відступу і така необхідність має виникати з певних визначених об`єктивних причин, такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані, також відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих неузгодженостей (помилок), що мають фундаментальне значення для судової системи.
Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.
У контексті наведеного Суд звертає увагу скаржника, що відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).
Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.
Суд наголошує, що положення пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України передбачають можливість оскарження судових рішень в касаційному порядку у разі, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях.
Проте, скаржником у касаційній скарзі не зазначено жодної з вказаних підстав та не наведено належного обґрунтування необхідності відступлення від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанції в оскаржуваних судових рішеннях. Скаржником не доведено наявності обов`язкових умов у їх взаємозв`язку, передбачених для оскарження судових рішень у касаційному порядку на цій підставі.
Лише загальні посилання на необхідність відступлення від висновку Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд у постанові від 21.03.2025 у справі № 380/3566/24, формуючи висновки щодо застосування статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) у взаємозв`язку з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX, врахував юридичну позицію Конституційного Суду України, викладену щодо цих норм у Рішенні від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)2023.
У зазначеному рішенні, Конституційний Суд України констатував, що конституційні повноваження прокуратури в поєднанні з її інституційним місцем у системі правосуддя наближують функціонування прокуратури до європейських стандартів, насамперед в аспекті зміцнення ролі цієї інституції як важливого елементу системи кримінального правосуддя, що обумовлює потребу в наданні прокурорам гарантій незалежності законом, щоб забезпечити функціонування дієвої системи правосуддя, яка спроможна захистити права і свободи людини.
Врегулювання законом, а не підзаконним актом питань матеріального, соціального, пенсійного забезпечення прокурорів становить гарантію забезпечення їх незалежності, унеможливлює втручання органів виконавчої влади в діяльність прокуратури, що інакше призведе до недодержання принципу поділу влади.
Конституційний Суд України зазначив, що наділення Кабінету Міністрів України повноваженням урегульовувати питання винагороди прокурорів не можна визнати таким, що відповідає конституційній вимозі щодо здійснення органами державної влади своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.
З набранням чинності Законом № 113-IX питання винагороди прокурорів, які пройшли атестацію та яких переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, регулює Закон, а питання винагороди тих прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, - підзаконний нормативний акт - постанова Кабінету Міністрів України.
Тож, оспорювані приписи Закону № 113-IX визначають відмінне від установленого статтею 81 Закону регулювання оплати праці прокурорів, що свідчить про відмінність у підході законодавця до питання винагороди прокурорів, а отже, про неоднакове ставлення до прокурорів попри те, що їх наділено єдиним юридичним статусом за обсягом гарантій забезпечення їх незалежності як невіддільного складника цього статусу.
Конституційний Суд таку відмінність у ставленні до прокурорів, які мають єдиний юридичний статус, визнав не виправданою та вказав на її дискримінаційність. 
Доводи касатора щодо неподібності обставин цієї справи [320/42351/24] та справи №380/3566/24 не є належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження за пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, позаяк однією з умов цієї норми є доведення саме подібності правовідносин, до яких застосовано норми матеріального права, від висноку щодо застосування яких касатор просить відступити.
За таких підстав, Суд дійшов висновку, що скаржник не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а відтак і підстав касаційного оскарження за пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України відсутні.
Як вже зазначалось в ухвалі Суду від 16.03.2026, висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21.03.2025 у справі № 380/3566/24, є сталим та таким, що формує єдину правозастосовчу практику у подібних правовідносинах, оскільки вказаний підхід системно застосовується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08.05.2025 у справі № 280/2810/24, від 22.05.2025 у справі № 120/1244/24 та інших.
Також скаржник, в уточненій касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень вказує на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з посиланням на частину другу статті 353 КАС України.
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Так, відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу; або;
2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або
3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;
4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Аналізуючи зміст уточненої касаційної скарги, Судом установлено, що скаржником детально викладено обставини справи із цитуванням правових норм, що регулюють спірні правовідносини, проте фактично висловлено незгоду із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій. Касаційна скарга не містить жодних прямих чи опосередкованих посилань на відповідні пункти частини другої статті 353 КАС України.
Отже, обґрунтування пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме підстави, передбачені частинами другою статті 353 цього Кодексу, уточнена касаційна скарга не містить.
У касаційній скарзі також визначено предметом оскарження ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2026.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України передбачено, що у касаційній скарзі зазначаються обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Враховуючи те, що скаржник оскаржує ухвалу суду апеляційної інстанції про внесення виправлень у рішення, зазначену в частині третій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження можуть бути неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
Проте аргументів щодо неправомірності застосування судом апеляційної інстанції статті 253 КАС України або порушення ним інших процесуальних норм у касаційній скарзі не наведено.
Разом з уточненою касаційною скаргою скаржником подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження. В обґрунтування заяви про поновлення строку на касаційне оскарження Офіс Генерального прокурора вказує на належну процесуальну поведінку, оскільки первісну касаційну скаргу було подано у встановлений законом тридцятиденний строк (21.01.2026). Подальший пропуск строку скаржник пов`язує із тривалим розглядом першої скарги Верховним Судом, яку ухвалою від 09.02.2026 було повернуто, та необхідністю доопрацювання її змісту з урахуванням висновків Суду.
Також заявник зазначає, що повторну касаційну скаргу подано 23.02.2026 у найкоротші строки після отримання ухвали про повернення. При цьому скаржник наголошує на об`єктивних перешкодах, спричинених регулярними ракетними обстрілами м. Києва та тривалими повітряними тривогами у період з 09.02.2026 по 23.02.2026, що підтверджується відповідною статистикою.
Вирішуючи клопотання скаржника в частині поновлення строків на касаційне оскарження, колегія суддів виходить з наступного.
Суд повторює, що право у визначених законом випадках на касаційний перегляд судових рішень кореспондується з обов`язком дотримуватися процесуального законодавства щодо порядку, строків і умов реалізації цього права. Такі процесуальні обов`язки для всіх учасників судового процесу є однаковими, що забезпечує принцип рівності сторін.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Такий підхід до визначення категорії поважності причин пропуску процесуального строку окреслено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 9901/546/19, у якій акцентувалась увага й на тому, що нормами статті 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Проаналізувавши вищенаведені приписи процесуального закону, Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що ними чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.
Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.
Тобто особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, цілком використовувати наявні засоби та можливості, передбачені законодавством. Отже, учасники процесу мають діяти вчасно та в належний спосіб, вони не мають допускати затримки та невиправданого зволікання під час виконання своїх процесуальних обов`язків.
Також згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Суд звертає увагу скаржника, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Водночас на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.
Колегія суддів, не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, зазначає, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини другої статті 332 КАС України у системному зв`язку із частиною восьмою статті 169 КАС України, зі змісту яких слідує, що скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.
Суд звертає увагу касатора, що та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.
Суд зауважує на періоді часу, у якому відбувалося повторне звернення скаржника із повторною касаційною скаргою, що свідчить про допущення ним необґрунтованих зволікань щодо реалізації права на повторне звернення до суду. Так, загальний строк, що минув з дати виготовлення повного тексту постанови апеляційного суду і до дати звернення із цією касаційною скаргою становить більше тридцятиденного строку на касаційне скарження.
При цьому поновлення строку не є обов`язком суду, а є предметом його оцінки (розсуду) залежно від встановлених обставин, доводів і доказів сторін. У разі подання скаржником клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження суд повинен надати йому оцінку та вирішити шляхом визнання/невизнання причин пропуску такого строку поважними/неповажними.
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання касаційної скарги здійснюється судом касаційної інстанції у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на касаційне оскарження судового рішення.
Колегія суддів зауважує, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.
Зважаючи на зміст норм процесуального права, якими врегульовано питання строків касаційного оскарження та їх поновлення, вимоги до процедурних рішень суду касаційної інстанції, ухвалених з цього питання, а також беручи до уваги продемонстровані Верховним Судом підходи до поновлення процесуальних строків, Суд зазначає, що процесуальний строк, зокрема строк на касаційне оскарження у разі повторного подання касаційної скарги може бути поновлено у випадку дотримання одночасно таких умов:
- первісне звернення до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою відбулось у межах передбаченого процесуальним законом строку на касаційне оскарження;
- повторне подання касаційної скарги відбулось в межах строку касаційного оскарження, встановленого процесуальним законом, або упродовж розумного строку після отримання копії відповідної ухвали суду про повернення первісної скарги, без невиправданих затримок і зайвих зволікань;
- скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження й вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків апеляційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з касаційною скаргою;
- доведено, що повернення попередньо поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду касаційної інстанції, й не могли бути усунуті скаржником;
- наявність таких обставин підтверджено належними і допустимими доказами.
Так, ухвалою Суду від 09.02.2026 касаційну скаргу повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, оскільки у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку. При цьому, повернення касаційної скарги .
Ухвалою Суду від 16.03.2026 касаційну скаргу залишено без руху, в тому числі, у зв`язку з відсутністю в ній обґрунтування підстав для касаційного оскарження судових рішень.
Однак, подана в установлений Судом строк уточнена касаційна скарга не усунула недоліків повторної касаційної скарги. 
Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та, як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не зупиняє і не перериває строк на касаційне оскарження та не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку. При цьому, такі дії залежали виключно від скаржника.
Щодо доводів скаржника про причини пропуску строку на касаційне оскарження, зумовлені регулярними ракетними обстрілами м. Києва та повітряними тривогами, Суд зазначає таке.
Питання поновлення строку в умовах воєнного стану неодноразово вирішувалося Верховним Судом. Так, з огляду на приписи частини першої статті 10 Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», відповідно до якої у період дії воєнного стану, зокрема, не можуть бути припинені повноваження судів, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.11.2022 у справі № 990/115/22 указала, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
Необхідно зазначити, що, дійсно, введений в Україні воєнний стан суттєво ускладнив (подекуди унеможливив) повноцінне функціонування, зокрема, органів державної влади. Між тим, сама по собі ця обставина, без належного обґрунтування крізь призму неможливості ситуативного (в конкретних умовах) виконання процесуальних прав і обов`язків учасника справи, й підтвердження її належними й допустимими доказами, не може слугувати підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.
За усталеною практикою Верховного Суду обставини воєнного стану можуть бути визнані судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. 
За змістом клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження касатор не сверджує, що повітряні тривоги, які оголошувалися в м. Києві у період з 09.02.2026 (день повернення первісної касаційної скарги) по 23.02.2026 (день повторного подання касаційної скарги) носили безперервний характер протягом усього строку. 
Насправді касатору ніщо не заважало вчасно звернутися до касаційного суду, про що свідчить подання в установлений процесуальним законом строк первинної касаційної скарги, яка була повернута Судом на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, та повторної касаційної скарги, яка Судом залишена без руху з огляду на недоліки, які так і не були усунуті в повному обсязі, що вказує на те, що означений строк пропущено через невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги.
На підставі наведеного Суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення процесуального строку на касаційне оскарження, оскільки скаржником не зазначено об`єктивних причин його пропуску та не надано доказів, що це підтверджують.
Будь-яких інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження, доводів на їх обґрунтування скаржником не наведено, відповідних доказів на їх підтвердження не надано.
Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Суду від 16.03.2026 про залишення касаційної скарги без руху.
Враховуючи положення частин першої та другої статті 329 КАС України, не надання скаржником доказів поважності інших причин пропуску строку на касаційне оскарження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання поважними причини пропуску скаржником строку на касаційне оскарження.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.
Керуючись статтями 12, 13, 248, 328, 329, 333, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Визнати неповажними причини пропуску Офісом Генерального прокурора строку на касаційне оскарження рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року та ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі № 320/42351/24.
Відмовити у задоволенні заяви Офіса Генерального прокурора про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року та ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі № 320/42351/24.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року та ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Л.О. Єресько В.М. Соколов 	
А.Г. Загороднюк