ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Р І Ш Е Н Н Я
02 березня 2026 року 	 	Справа № 926/2210/25	

За позовом Управління комунальної власності Чернівецької міської ради

до Релігійної організації "Релігійна громада парафія на честь святого великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області"

про звільнення приміщення 

Суддя Тинок О.С.
Секретар судових засідань Григораш М.І.

Представники:
від позивача – Іванович Л.Є.
від відповідача – Кусмарцев М.О.

ВСТАНОВИВ:
Управління комунальної власності Чернівецької міської ради звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до Релігійної організації "Релігійна громада парафія на честь святого великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області" у якій просить суд (з урахуванням задоволеної судом заяви про зміну предмету позову) прийняти рішення про звільнення Релігійною організацією «Релігійна громада парафія на честь святого великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області» нежилих приміщень літ. З загальною площею 102,3 кв.м., що розташовані за адресою: м. Чернівці, вул. Головна, буд. 100, шляхом передачі його за актом прийому-передавання Управлінню комунальної власності Чернівецької міської ради.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у комунальній власності територіальної громади м. Чернівці перебувають нежилі приміщення літ. З загальною площею 102,3 кв.м., які розташовані за адресою: місто Чернівці, вулиця Головна, 100, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №27647651 від 03 жовтня 2014 року.
Між сторонами був укладений Договір оренди №90 від 20 серпня 2021 року, строк дії якого - до моменту затвердження Положення про оренду майна, що належить до комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади, але не більше ніж до 31 липня 2022 року.
Рішенням Чернівецької міської ради від 30 листопада 2021 року № 584 «Про затвердження Положення щодо передачі в оренду майна, що належить до комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади, та Методики про порядок розрахунку плати за оренду майна, що належить до комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади, а також визнання такими, що втратили чинність раніше прийняті розпорядчі акти з цих питань» затверджено Положення щодо передачі в оренду майна, що належить до комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади (пункт 1).
Рішенням Господарського суду Чернівецької області № 926/446/24 від 03 червня 2024 року, залишеним без змін постановами Західного апеляційного господарського суду від 01 жовтня 2024 року та Верховного Суду від 15 січня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено. Справа № 926/446/24 розглядалась за позовом Релігійної організації «Релігійна громада парафія на честь святого великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області» до Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Чернівецької міської ради, Комунального некомерційного підприємства Чернівецької міської ради «Центральна міська клінічна лікарня» про визнання договору продовженим.
Оскільки укладений між сторонами договір оренди припинив свою дію, а до цього часу відповідач не повернув нерухоме майно згідно з актом приймання-передачі, то позивач звернувся із відповідним позовом до суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 липня 2025 року справу №926/2210/25 передано на розгляд судді Тинок О.С.
Ухвалою суду від 08 липня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 28 липня 2025 року. 
28 липня 2025 року відповідач через підсистему “Електронний суд” направив до суду заяву про відкладення розгляду справи (вх. №2483) у зв`язку із необхідністю залучення особи, яка надає юридичну допомогу.
Ухвалою суду від 28 липня 2025 року відкладено підготовче засідання на 27 серпня 2025 року.
15 серпня 2025 року представник позивача через підсистему “Електронний суд” направила до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог (вх.№2717).
Ухвалою суду від 27 серпня 2025 року постановлено: у задоволені заяви Управління комунальної власності Чернівецької міської ради про збільшення розміру позовних вимог (вх. №2717 від 15 серпня 2025 року) – відмовити; продовжити строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів; відкласти підготовче засідання на 10 вересня 2025 року.
27 серпня 2025 року, після проведеного судового засідання, до суду найшло клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи (вх. №3458).
29 серпня 2025 року представник позивача через підсистему “Електронний суд” направила до суду заяву про зміну предмету позову (вх.№2872), у якій позивач просив суд прийняти та задовольнити заяву про зміну предмету позову, а саме: звільнення Релігійною організацією «Релігійна громада парафія на честь святого великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області» нежилих приміщень літ. З загальною площею 102,3 кв.м., що розташовані за адресою: місто Чернівці, вулиця Головна, 100, шляхом передачі його за актом прийому-передавання Управлінню комунальної власності Чернівецької міської ради (вул. Петровича Якоба, 18 м. Чернівці, 58002, код 44388619), про що видати судовий наказ.
Ухвалою суду від 10 вересня 2025 року постановлено: заяву Управління комунальної власності Чернівецької міської ради про зміну предмету позову (вх.№2872 від 29 серпня 2025 року) – задовольнити; подальший розгляду справи №926/2210/25 здійснювати з урахуванням заяви про зміну предмету позову (вх.№2872 від 29 серпня 2025 року); відкласти підготовче засідання на 24 вересня 2025 року.
24 вересня 2025 року представник відповідача через підсистему “Електронний суд” направив до суду заяву про відкладення розгляду справи (вх.№2872).
Ухвалою суду від 24 вересня 2025 року відкладено підготовче засідання на 06 жовтня 2025 року. Постановлено відповідачу надати суду належні, достовірні та допустимі докази, що підтверджують факт перебування його представника на стаціонарному лікуванні. 
06 жовтня 2025 року представник відповідача через підсистему “Електронний суд” направив до суду: відзив на позовну заяву (вх.№3325) та клопотання про зупинення провадження (вх.№3326).
Ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року постановлено: у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження (вх. №3326 від 06 жовтня 2025 року) – відмовити; у задоволенні клопотання про продовження представнику відповідача процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву – відмовити; відкласти розгляд питання щодо залучення третіх осіб без самостійних вимог; зупинити провадження у справі № 926/2210/25 до завершення розгляду Касаційним господарським судом у складі Верховного суду касаційної скарги Управління комунальної власності Чернівецької міської ради на постанову Західного апеляційного господарського суду від 02 липня 2025 року у справі №926/3869/23; сторонам по справі повідомити суд про результати розгляду справи №926/3869/23 та набрання рішенням у ній законної сили.
У поданому відзиві, який суд долучив до матеріалів справи як письмові пояснення, відповідач вказав, що позивач посилався на рішення Чернівецької міської ради від 27 квітня 2023 року №1178 «Про припинення права оренди майна Чернівецької міської територіальної громади», отже у відповідності до пункту 5 постанови КМ України від 27 травня 2022 року №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна в період воєнного стану» дія договору вважається продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану і для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються.
Окрім того, відповідач вказує, що розділом 4 Договору оренди №90 від 20 серпня 2021 року сторонами було погоджено порядок повернення майна. Не вчинення дій позивачем та балансоутримувачем за умовами узгодженими договором має наслідком не вчинення подальших дій відповідачем і не настання обов`язку останнього для вчинення таких дій.
Також відповідач вважає, що від імені власника майна – Чернівецької міської ради, позивач не наділений правом звертатись до суду із позовними вимогами, які стосуються передання приміщення в користування позивачу. 
З огляду на викладене, відповідач із заявленим позовом не погоджується і вважає його безпідставним.
06 листопада 2025 року представник позивача через підсистему “Електронний суд” направила до суду клопотання про поновлення провадження у справі (вх.№3775).
Ухвалою суду від 10 листопада 2025 року постановлено: поновити провадження у справі з 01 грудня 2025 року; підготовче засідання призначити на 01 грудня 2025 року.
01 грудня 2025 року представник відповідача через підсистему “Електронний суд” направив до суду клопотання про зупинення провадження у справі (вх.№4079).
У судовому засіданні 01 грудня 2025 року оголошено перерву до 17 грудня 2025 року.
04 грудня 2025 року представник позивача через підсистему “Електронний суд” направила до суду заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі та залучення третіх осіб без самостійних вимог (вх.5087).
Ухвалою суду від 17 грудня 2025 року постановлено: у задоволенні клопотання представника Релігійної організації "Релігійна громада парафія на честь святого великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області" щодо залучення третіх осіб без самостійних вимог від 06 жовтня 2025 року – відмовити; у задоволені клопотання представника Релігійної організації "Релігійна громада парафія на честь святого великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області" про зупинення провадження (вх. №4079 від 01 грудня 2025 року) – відмовити; закрити підготовче провадження; призначити справу до судового розгляду по суті на 19 січня 2026 року.
19 січня 2026 року представник відповідача через підсистему “Електронний суд” направив до суду заяву про відкладення розгляду справи (вх. №189).
Ухвалою суду від 19 січня 2026 року відкладено розгляд справи по суті на 16 лютого 2026 року. Постановлено попередити відповідача, що неявка уповноваженого представника у судове засідання не буде перешкоджати розгляду справи за відсутності такого учасника справи. Роз`яснено відповідачу, що з урахуванням наявних відомостей про те, що його представник не має можливості взяти участь в судовому засіданні, керівник не обмежений у праві взяти участь у судовому засіданні особисто або уповноважити на це іншу особу.
16 лютого 2026 року представник відповідача через підсистему “Електронний суд” направив до суду заяву про відкладення розгляду справи (вх. №694).
Одночасно, 16 лютого 2026 року інший представник відповідача через підсистему “Електронний суд” також направив до суду заяву про відкладення розгляду справи (вх. №630).
У судовому засіданні 16 лютого 2026 року оголошено перерву до 18 лютого 2026 року. Водночас, протокольною ухвалою суд відмовив у задоволені клопотань про відкладення розгляду справи, оскільки відповідачем здійснювалось зловживання процесуальним правом шляхом направлення до суду постійних клопотань про відкладення розгляду справи, зокрема і перед початком призначених судових засідань з розгляду справи по суті. Одночасно, клопотання за вх. №189 від 19 січня 2026 року та вх. №522 від 09 лютого 2026 року не містили підтверджуючи докази неможливості прибути у призначене судове засідання. З урахуванням того, що у судове засідання з`явився інший уповноважений представник відповідача, суд, з урахуванням обставин та строків розгляду справи по суті дійшов висновку продовжити розгляд справи у призначеному судовому засіданні.
Представник позивача у судовому засіданні 16 лютого 2026 року підтримала позовні вимоги та просила суд позов задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні 18 лютого 2026 року заперечив проти задоволення позову.
Ухвалою суду від 18 лютого 2026 року відкладено ухвалення та проголошення судового рішення по справі №926/2210/25 на 02 березня 2026 року.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 27647651 від 03 жовтня 2014 року у комунальній власності територіальної громади міста Чернівці в особі Чернівецької міської ради перебувають нежилі приміщення, зокрема літ. З загальною площею 102,3 кв.м., що розташовані за адресою: м. Чернівці, вулиця Головна, 100.
Рішенням Чернівецької міської ради від 02 серпня 2021 року № 364 «Про включення до Переліку другого типу нерухомого майна, що на праві власності належить Чернівецькій міській територіальній громаді, передачу в оренду та продовження договорів оренди»: вирішено включити до переліку другого типу нерухомого майна, що на праві власності належить Чернівецькій міській територіальній громаді: окрему будівлю літ. З, загальною площею 102,3 кв.м., що розташована за адресою вул. Головна, 100 (балансоутримувач - КНП “Міська клінічна лікарня №3”) (пункт 2); погоджено релігійній організації “Релігійна громада парафія на честь Святого Великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області» продовження договору оренди нерухомого майна від 20 вересня 2018 року № 121 терміном до моменту затвердження Положення про оренду майна, що належить до комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади, але не більше, ніж до 31 липня 2022 року, шляхом укладення договору оренди в новій редакції (пункт 2.1.).
20 серпня 2021 року між Управлінням комунальної власності Чернівецької міської ради, яке уповноважене Чернівецькою міською радою та діє від імені та в інтересах Чернівецької міської територіальної громади (далі - орендодавець) та релігійною організацією “Релігійна громада парафія на честь Святого Великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області (далі - орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна № 90 (далі - договір).
Відповідно до пунктів 1.1., 1.3. Договору орендодавець на підставі рішень виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 15 квітня 2015 року № 170/7, від 28 серпня 2018 року №446/17 та рішення Чернівецької міської ради VIII скликання від 02 серпня 2021 року № 364 продовжує строкове платне користування майном, а саме нежитловими приміщеннями (1-1)-(1-2) цоколю, (1-3)-(1-4) першого поверху, (1-5)-(1-6) антресолі будівлі літ. З, загальною площею 102,30 кв.м., що розташоване за адресою: м. Чернівці, вул. Головна, 100. Об`єкт оренди належить до комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади і знаходиться на балансі комунального некомерційного підприємства “Міська клінічна лікарня №3” (надалі - балансоутримувач).
Майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання орендодавцем та орендарем акта повернення з оренди орендованого майна (пункт 4.3. Договору).
Згідно з пунктом 11.1. Договору сторони погодили, що цей договір укладено строком, що діє з 20 серпня 2021 року до моменту затвердження Положення про оренду майна, що належить до комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади, але не більше ніж до 31 липня 2022 року.
Пунктом 11.6.1 Договору сторони дійшли взаємної згоди, що він припиняється, зокрема у разі закінчення строку, на який його було укладено.
Майно вважається повернутим орендодавцю (і балансоутримувачу) з моменту підписання орендодавцем (і балансоутримувачем) та орендарем акта повернення з оренди орендованого майна (пункт 11.10 Договору).
Договір оренди нерухомого майна № 90 від 20 серпня 2021 року підписаний та скріплений печатками уповноважених осіб сторін договору.
Рішенням Чернівецької міської ради від 30 листопада 2021 року № 584 затверджено Положення щодо передачі в оренду майна, що належить до комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади.
Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено обов`язковість урахування ( преюдиційність) судових рішень для інших судів.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними та об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Також, преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було би не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 922/643/19, від 16 травня 2023 року у справі № 910/17367/20, від 17 серпня 2023 року у справі № 910/4316/22 від 29 січня 2025 року у справі №922/1500/24. 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
Так, суд звертається до низьки судових рішень, якими встановлені обставини, які не потребують повторного встановлення у даній справі, однак мають значення для ухвалення справедливого, неупередженого рішення з дотриманням усіх засад господарського судочинства.
Як вбачається із матеріалів справи, а також відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень Релігійна організація «Релігійна громада парафія на честь святого великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області» зверталась до Господарського суду Чернівецької області із позовом до Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Чернівецької міської ради, Комунального некомерційного підприємства Чернівецької міської ради «Центральна міська клінічна лікарня» про визнання договору оренди нерухомого майна № 90 від 20 серпня 2021 року продовженим.
Так, рішенням Господарського суду Чернівецької області від 03 червня 2024 року у справі №926/446/24, залишеним без змін постановами Західного апеляційного господарського суду від 01 жовтня 2024 року та Верховного Суду від 15 січня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи у задоволені позову суди усіх інстанцій дійшли висновку, що термін дії договору закінчився 30 листопада 2021 року, договір не був продовжений ані сторонами, ані у силу Закону, у зв`язку із відсутністю обставин, передбачених пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року № 634.
Окрім того, як встановлено судом під час розгляду справи, у проваджені Господарського суду Чернівецької області розглядалась справа №926/3869/23 за позовом Управління комунальної власності Чернівецької міської ради до Релігійної організації "Релігійна громада парафія на честь святого великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області" про усунення перешкод, пов`язаних із здійсненням прав щодо користування та розпорядженням майном шляхом звільнення приміщення.
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 11 квітня 2025 року у справі №926/3869/23 позов задоволено. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 02 липня 2025 року рішення Господарського суду Чернівецької області від 11 квітня 2025 року у справі №926/3869/23 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 05 листопада 2025 року залишено без змін постанову Західного апеляційного господарського суду від 02 липня 2025 року у справі №926/3869/23.
Залишаючи без змін постанову Західного апеляційного господарського суду від 02 липня 2025 року у справі №926/3869/23 Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2025 року встановив, що управлінням був заявлений негаторний позов, однак ураховуючи існування між сторонами орендних правовідносин і те, що обов`язок повернення спірного майна виник саме внаслідок припинення договору оренди, правова природа спору є зобов`язальною, а відтак захист прав має здійснюватися в межах умов договору та положень Цивільного кодексу України про наслідки припинення найму (зокрема статей 629, 785 Цивільного кодексу України), що виключає застосування статті 391 Цивільного кодексу України (негаторний позов). Відтак, управління не наділене правом на звернення саме з негаторним позовом у розумінні статті 391 Цивільного кодексу України.
Верховний Суд у постанові від 15 січня 2025 року у справі №926/446/24 зазначив, що враховуючи порушення відповідачем Порядку продовження договорів оренди, а також відсутність доказів надсилання релігійною організацією управленню іншої заяви про продовження договору оренди, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про невідповідність поданої 07 липня 2022 року релігійною організацією заяви вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та Порядку. Відповідні обставини слугували підставою для звернення Управління з позовом про усунення відповідачем перешкод, пов`язаних зі здійсненням прав щодо користування та розпорядженням майном шляхом звільнення приміщення. При цьому релігійна організація не заперечує, що спірне майно наразі нею не повернуто (пункти 4.39-4.40 постанови Верховного Суду від 05 листопада 2025 року у №926/3869/23).
Відповідач вказував про розгляд справи у Господарському суді Чернівецької області за позовом Релігійної організації «Управління (Консисторія) Чернівецько-Буковинської Єпархії Української Православної Церкви до Чернівецької міської ради та Управління комунальної власності Чернівецької міської ради про витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна – будівлі каплички літ. «З» Храму святого великомученика Пантелеїмона, що знаходиться за адресою м. Чернівці, вул. Головна, 100, загальною площею 102,3 кв.м., вартістю 2474285 грн.
Так, рішенням Господарського суду Чернівецької області від 08 вересня 2025 року у справі №926/563/25, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 13 січня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
У постанові Західного апеляційного господарського суду від 13 січня 2026 року у справі №926/563/25 апеляційний суд погоджуючись з висновками суду першої інстанції вказав, що згідно з Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03 жовтня 2014 року територіальній громаді м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради належить право комунальної власності на будівлі та споруди за адресою вул. Головна 100, м. Чернівці, в тому числі на каплицю літери З, загальною площею 102,3 кв.м. Позивач не надав та матеріали справи не містять доказів отримання дозволів від Чернівецької міської ради чи Комунальної медичної установи «Міська клінічна лікарня №3» на будівництво спірної каплички, як і відсутні належні, допустимі докази того, що земельна ділянка була надана позивачу чи іншій релігійній організації для будівництва спірної каплички. А наявні в матеріалах справи заяви свідків загалом свідчать про те, що будівництво спірної каплички здійснювалось за кошти віруючих Чернівецько-Буковинської Єпархії Української Православної Церкви, проте такий факт не призвів до виникнення у позивача права власності на вищевказане нерухоме майно, позаяк умовами укладених з Комунальною медичною установою «Міська клінічна лікарня №3» договорів не було передбачено оформлення права власності на побудований об`єкт за Свято-Миколаївським Непоротівським чоловічим монастирем чи іншою релігійною організацією, у тому числі й позивачем.
Відповідач посилався на рішення Чернівецької міської ради від 27 квітня 2023 року №1178 «Про припинення права оренди майна Чернівецької міської територіальної громади», що на думку релігійної організації свідчить про автоматичне продовження строку дії договору у відповідності до пункту 5 постанови КМУ від 27 травня 2022 року № 634.
Однак вказане рішення органу місцевого самоврядування не долучено до матеріалів справи сторонами по справі, як і доказів його оскарження. 
Водночас, дотримуючись принципу єдності судової практики судом було проаналізовано постанову Верховного Суду від 05 листопада 2025 року у справі №926/3869/23, у якій згадувалась справа №926/5131/23, зокрема у пунктах 4.32-4.33. Здійснивши огляд відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень, судом було встановлено, що попри відсутність вказівки про оскарження винесеного органом місцевого самоврядування рішення відповідачем було все ж заявлено відповідний позов до Господарського суду Чернівецької області. 
У рішенні Господарського суду Чернівецької області від 19 квітня 2024 року у справі №926/5131/23 та постанові Західного апеляційного господарського суду від 21 серпня 2024 року обидві інстанції встановили, що договір закінчився 30 листопада 2021 року і такий сторонами не продовжений, а новий не укладений, а рішенням Чернівецької міської ради від 27 квітня 2023 року № 1178 “Про припинення права оренди майна Чернівецької міської територіальної громади” правомірно припинено право оренди нерухомого майна Чернівецької міської територіальної громади за адресою вул. Головна, 100 для Релігійної організації “Релігійна громада парафія на честь Святого Великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області”.
Водночас, суд першої інстанцій у рішенні від 19 квітня 2024 року у справі №926/5131/23, яке набрало законної сили вказав, що судом не приймається до уваги посилання позивача на пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна в період воєнного стану» про продовження на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану договорів оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, оскільки строк дії договору завершився до введення воєнного стану. Переглядаючи ухвалене першою інстанцією судове рішення, суд апеляційної інстанції у постанові від 21 серпня 2024 року дійшов висновку про законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Чернівецької області від 19 квітня 2024 року у справі №926/5131/23 відносно обставин та матеріалів справи. 
Отже договір припинив свою дію в силу узгодженого між сторонами пункту 1.2 договору, яким останні погодили, що договір укладено строком, що діє з 20 серпня 2021 року до моменту затвердження Положення про оренду майна, що належить до комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади, але не більше ніж до 31 липня 2022 року. Оскільки 30 листопада 2021 року Чернівецькою міською радою було прийнято рішення №584 про затвердження Положення щодо передачі в оренду майна, що належить до комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади, то з урахуванням принципу свободи договору та умови укладеного між сторонами договору оренди, строк його дії закінчився 30 листопада 2021 року. 
Означене встановлено та узгоджено постановами Верховного Суду від 15 січня 2025 року у справі №926/446/24 та від 05 листопада 2025 року у №926/3869/23, а також постановами Західного апеляційного господарського суду від 21 серпня 2024 року у справі №926/5131/23 та від 13 січня 2026 року у справі №926/563/25. 
Доказів продовження дії договору оренди спірного майна від 20 серпня 2021 року, як і нового укладеного між сторонами договору оренди у матеріалах справи відсутні. Позивач під час розгляду справи не повідомляв суд про прийняте Чернівецькою міською радою, яка діє від імені територіальної громади міста Чернівці рішення, яке б засвідчувало погоджений намір надавати спірне майно в оренду відповідачу. 
На противагу цьому, у даній справі Управління комунальної власності Чернівецької міської ради звернулось з позовом до Релігійної організації "Релігійна громада парафія на честь святого великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області" про звільнення спірних нежилих приміщень на підставі припиненого договору оренди за яким відповідачу передали у строкове користування майно. Оскільки договір припинив свою дію, то у відповідача є обов`язок повернути спірне майно. Відмова відповідача від добровільного повернення майна слугувало підставою для звернення із відповідним позовом до суду.
Сам відповідач не заперечує, що майно позивачу не повернув. Згідно з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач зареєстрований у м. Чернівці по вул. Головна, буд. 100. 
Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2025 року у справі №926/3869/23 вказав у пункті 5.19, що відповідно до Положення про Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради від 22 лютого 2022 року № 692: - Управління комунальної власності Чернівецької міської ради є виконавчим органом Чернівецької міської ради (пункт 1.1.); - Управління є юридичною особою, має самостійний баланс, круглу печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, печатки та штампи встановленого зразка, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, може набувати майнові і немайнові права та обов`язки, може виступати від свого імені позивачем та відповідачем у справі (пункт 1.5.); - Управління є єдиним орендодавцем комунального майна, яке на праві власності належить Чернівецькій міській територіальній громаді, відповідно до повноважень, наданих Чернівецькою міською радою (пункт 1.9.).
У пункті 5.21 Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2025 року у справі №926/3869/23 погоджуючись з висновками апеляційної інстанції вказав, що управління не наділене правом на звернення саме з негаторним позовом у розумінні статті 391 Цивільного кодексу України. Ураховуючи існування між сторонами орендних правовідносин і те, що обов`язок повернення спірного майна виник саме внаслідок припинення договору оренди, правова природа спору є зобов`язальною. У пункті 5.24. Верховний Суд чітко вказує, що належним способом захисту порушеного права управління у цій справі, як орендодавця, є зобов`язальний спосіб захисту права, а саме зобов`язання орендаря повернути орендоване майно.
Так, вищою інстанцією встановлено, що правова природа спору є зобов`язальною. Враховуючи те, що Управління комунальної власності Чернівецької міської ради є єдиним орендодавцем комунального майна, яке на праві власності належить Чернівецькій міській територіальній громаді і Договір оренди нерухомого майна №90 від 20 серпня 2021 року, за яким здійснюється повернення майна, укладений саме між управлінням та релігійною організацією, то позивач наділений правом звертатись із відповідним спором до суду.
Згідно із частинами 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У частині 1 статті 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Верховний Суд у пунктах 8.65-8.66 постанови від 27 серпня 2024 року у справі №924/177/24 зазначив, що передбачений частиною 1 статті 785 ЦК України обов`язок наймача у разі припинення договору найму негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі контексті розуміння «негайно повернути наймодавцеві» виступає як оціночна категорія, яка розглядається судом у порядку статті 86 Господарського процесуального кодексу України на підставі доводів, доказів і обставин справи. Обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі означає, що таке повернення об`єкту має бути зроблено максимально швидко та за першої можливості і відповідно у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі, адже наймодавець "законно очікує" та розраховує, що йому буде повернуто майно найшвидше у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Відтак категорія «негайно», яка використана в статті 785 Цивільного кодексу України є оціночною і має конкретизуватися, у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що частина друга наведеної статті передбачає право наймадавця вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, а тому, серед іншого, має мету запобігти невиконанню обов`язку наймача щодо повернення речі у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Отже, аналізуючи вимоги законодавства та висновків вищої інстанції, відповідач зобов`язаний повернути майно позивачу у разі припинення договору. Водночас категорія часового проміжку «негайно» є оціночною і має конкретизуватися, у кожному окремому випадку.
Задля дотримання балансу інтересів сторін і повноцінно дослідивши долучені докази та твердження обох сторін по справі, судом було встановлено, що розділом 4 Договору оренди №90 від 20 серпня 2021 року сторони дійшли взаємного погодження щодо порядку повернення майна з оренди.
Відповідно до підпункту а) пункту 4.1. Договору у разі припинення договору орендар зобов`язаний: звільнити протягом трьох робочих днів орендоване майно від належних орендарю речей і повернути його відповідно до акта повернення з оренди орендованого майна в тому стані, в якому майно перебувало на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, а якщо орендарем були виконані невід`ємні поліпшення або проведено капітальний ремонт, - то разом і з такими поліпшеннями/капітальним ремонтом.
Згідно із пунктом 4.2. Договору протягом трьох робочих днів з моменту припинення цього договору орендодавець та балансоутримувач зобов`язаний оглянути майно і зафіксувати його поточний стан та стан розрахунків за цим договором. Орендодавець складає акт повернення з оренди орендованого майна у трьох оригінальних примірниках і надає примірники орендарю. Орендар зобов`язаний: а) підписати три примірники акта повернення з оренди орендованого майна не пізніше, ніж протягом наступного робочого дня з моменту їх отримання від орендодавця і одночасно повернути орендодавцю примірники підписаних орендарем актів разом із ключами від об`єкта оренди (у разі, коли доступ до об`єкта оренди забезпечується ключами); б) звільнити майно одночасно із поверненням підписаних орендарем примірників акта. Не пізніше ніж на четвертий робочий день після припинення договору Балансоутримувач зобов`язаний надати Орендодавцю примірник підписаного акта повернення з оренди орендованого Майна або письмово повідомити Орендодавця про відмову Орендаря від підписання акта та/або створення перешкод Орендарем у доступі до орендованого Майна з метою його огляду, та/або про неповернення підписаних Орендарем примірників акта.
Пункт 4.3. Договору встановдює, що майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання орендодавцем та орендарем акта повернення з оренди орендованого майна.
Як вбачається із долученого відповідачем листа Чернівецької міської ради №01/02-05/1157 від 17 травня 2023 року релігійній організації було направлено, серед іншого, акт повернення з оренди нерухомого майна, що на праві власності належить Чернівецькій міській територіальній громаді.
Доказів реагування та підписання Релігійною організацією "Релігійна громада парафія на честь святого великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української Православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області акту повернення з оренди нерухомого майна, ані у триденний строк, ані до моменту пред`явлення позову у матеріалах справи відсутні. 
Окрім того, відповідачем до матеріалів справи було долучено акт перевірки переданого в оренду нерухомого майна на предмет виконання умов договорів оренди нерухомого майна або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності Чернівецькій міській територіальній громаді від 27 квітня 2022 року.
Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві (такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 квітня 2021 року у справі № 910/11131/19 та постановах Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 910/11692/20, від 11 липня 2023 року у справі № 916/1307/22, від 31 серпня 2021 року у справі № 914/1050/20).
Питання щодо дотримання сторонами порядку повернення майна, визначений умовами Договору оренди №90 від 20 серпня 2021 року, впливатиме при розгляді питання щодо відліку строку для застосування частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України. Поряд з тим матеріали справи не містять звернення орендодавця до суду із вимогами до орендаря про сплату неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, у зв`язку із тим, що останній не виконує обов`язку щодо повернення речі. Суттю заявленого позову у справі №926/2210/25 є намір позивача повернути майно, яке належить територіальній громаді міста Чернівці, яке відповідач утримує понад 4 роки без правових підстав.
Положення частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України в частині обов`язку відповідача повернути орендоване майно позивачу після закінчення строку дії договору має вищу юридичну силу, аніж узгоджений умовами договору порядок повернення майна.
Недотримання орендодавцем триденного строку на подання акту повернення з оренди майна після закінчення строку дії договору не свідчить про право орендаря понаднормово утримувати майно, відмовлятись від підписання відповідного акту у подальшому та використовувати невчинені вчасно дії орендодавця, як доказ відсутності обов`язку повертати орендоване майно.
Означене також узгоджується із висновком Верховного Суду у пункті 8.41 постанови від 26 червня 2025 року у справі №910/8009/24, де вказано, що виконання орендарем свого обов`язку з повернення об`єкта оренди, передбаченого частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України, не змінює того, що саме орендар має запропонувати прийняття свого обов`язку перед орендодавцем і тільки після вчинення орендарем дій з такого виконання в орендодавця виникає обов`язок з прийняття об`єкта оренди, що узгоджується з вимогами статей 526, 527, 612, 613 Цивільного кодексу України. Тобто виконання орендарем зобов`язання (вчинення певних дій з повернення майна в належному стані) хронологічно має передувати можливості прийняття такого виконання орендодавцем.
Згідно з частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.
Оскільки в силу закону у відповідача є обов`язок повернути орендоване майно, після закінчення строку дії договору, а також отриманого акту повернення з оренди нерухомого майна, останній повинен був його повернути та підписати відповідний документ, що також узгоджується із умовами договору.
За змістом наведених вище норм із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено та за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, договір є припиненим, що, у свою чергу, означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами) (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2021 року у справі №910/11131/19, від 08 червня 2021 року у справі №917/631/19 та №916/1428/19, від 24 червня 2021 року у справі №908/3592/19, від 07 липня 2021 року у справі №904/5303/19, від 08 липня 2021 року у справі №904/6063/19, від 31 серпня 2021 року у справі №914/1050/20, від 15 серпня 2022 року у справі №904/6084/21, від 14 грудня 2022 року у справі № 904/8884/21, від 25 січня 2024 року у справі № 910/899/23, від 12 листопада 2024 року у справі №909/550/23).
Таким чином, договір найму (оренди) є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном протягом строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору, а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин (правовий висновок викладений у пункті 5.8 постанови Верховного Суду у справі №904/5303/19 від 07 липня 2021 року).
Щодо вказаної позивачем у прохальній частині конструкції «звільнити» нежитлові приміщення замість «повернути» нежитлові приміщення, то суд задля уникнення формалізму, враховує суть і мету поданого позову задля уникнення повторного звернення позивача із відповідним позовом та процесуальної економії. Оскільки повна позовна вимога звучить, як звільнити нежилі приміщення шляхом передачі його за актом прийому-передавання, то її задоволення судом призведе до захисту порушеного права орендодавця та настання реальних наслідків.
Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.
Згідно з статтею 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 статті 75 Господарського процесуального Кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як слідує з положень статей 77, 78 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Згідно з частиною 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд зазначає, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства та з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.
Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд вважає за необхідне вказати, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. У справі Руїз Торіха проти Іспанії Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Стандарт доказування вірогідність доказів, на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Отже, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено позов, а відповідачем не спростовано належними, допустимим та достатніми доказами заявлену вимогу про повернення нежилих приміщень, а тому вимога позивача є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Решта доводів сторін по справі, їх пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.
Відповідно до норм статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ.
Відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається у повному обсязі на відповідача, з вини якого виник спір.
Керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 73, 74, 86, 123, 129, 130, 191, 232, 233, 236-241, 326, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
2. Зобов`язати Релігійну організацію «Релігійна громада парафія на честь святого великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області» (58005, Україна, Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Головна, буд. 100, код 41752959) звільнити нежилі приміщення літ. З загальною площею 102,3 кв.м., що розташовані за адресою: м. Чернівці, вул. Головна, буд. 100, шляхом передачі його за актом прийому-передавання Управлінню комунальної власності Чернівецької міської ради (58002, Україна, Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Петровича Якоба, буд. 18, код 44388619).
3. Стягнути з Релігійної організації «Релігійна громада парафія на честь святого великомученика Пантелеїмона Чернівецько-Буковинської єпархії Української православної Церкви міста Чернівці Чернівецької області» (58005, Україна, Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Головна, буд. 100, код 41752959) на користь Управління комунальної власності Чернівецької міської ради (58002, Україна, Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Петровича Якоба, буд. 18, код 44388619) витрати зі сплати судового збору у сумі 2422,40 грн.

У судовому засіданні 02 березня 2026 року було проголошено скорочене рішення (вступну та резолютивну частини).
Повне судове рішення складено та підписано 11 березня 2026 року.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.
Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя Олександр ТИНОК